Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] 22.11.2021 року звернувся до суду з позовом до ФО-П [PERSON] про порушення прав споживача в якому просив: 1.Визнати що Відповідач: - не надав розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги); - перед укладанням договору на відстані не надав інформацію про своє найменування, місцезнаходження, порядок прийняття претензії, основні характеристики продукції, ціну та умови оплати, інші умови виконання договору, порядок розірвання договору; - не забезпечив його право на отримання продукції, яка б була безпечною для його життя, здоров`я, а також не завдала шкоди його майну; - не забезпечив його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію для можливості її свідомого і компетентного вибору до замовлення роботи (послуги) що привело до придбання продукції, яка не має потрібних йому властивостей; - здійснив прояв нечесної підприємницької практики шляхом введення в оману, що спонукало дати згоду на здійснення правочину, шляхом ненадання інформації, яка необхідна для здійснення свідомого вибору; - документи, які підтверджують виконання договору, своєчасно йому не надані; - складений Акт повторної перевірки та прочищення димових та вентиляційних каналів не відповідає вимогам нормативно-правового акта з охорони праці НПАОП 0.00- 1,76-15; - не здійснив дій щодо вчинення з ним письмовій форми правочину; - не спрямував свої дії на реальне настання правових наслідків правочину, тобто виконання потрібної йому послуги з потрібними властивостями; - навмисно ввів його в оману відносно обставин виконання послуги, які мають суттєве значення; - здійснив обман шляхом замовчання існування обставин, які можуть перешкоджати правочину - наявність вимог до об`єму робіт по перевірці та прочищенню каналів, встановлених нормативно-правовим актом з охорони праці НПАОП 0.00-1,76-15, невиконання яких не надає можливості використання за призначенням надані послуги; - в його діях вбачається вчинення фіктивного правочину без наміру виконання послуги в об`ємі робіт відповідно до нормативно-правового акту з охорони праці НПАОП 0.00-1,76-15; - в наданому йому офіційному документі є ознаки кримінального правопорушення - підробка підпису керівника. 2. Визнати правочин щодо надання Відповідачем послуги по перевірці та прочищенню димових і вентиляційних каналів таким, що здійснений під впливом обману з боку відповідача, має ознаки фіктивного правочину, а також ознаки кримінального правопорушення, - та є недійсним. 3. Зобов`язати Відповідача відшкодувати йому збитки у подвійному розмірі, тобто 680 грн. 4. Зобов`язати Відповідача надати офіційне письмове вибачення за нанесення йому моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в позовній заяві зазначив, що 29.08.2021 року ним була замовлена по телефону відповідача № [NUMBER] послуга щодо повторної перевірки та прочищення димових та вентиляційних каналів у його будинку. В цей же день представник відповідача [PERSON] відвідав його будинок, встановив найменування газових приладів, склав Акт повторної перевірки та прочищення димових та вентиляційних каналів приватних житлових будинків (далі - Акт), отримав за це 340 грн. готівкою. При цьому розрахункового документу для підтвердження факту виконання замовленої послуги - він не отримав; фактичні роботи по перевірки стану каналів та їх прочищенню не проводились. Звертаю увагу суду, що повторна перевірка і прочищення димових та вентиляційних каналів відрізняється об`ємом роботи від первинної перевірки лише у одному - перевірка повітрообміну приладовим методом не здійснюється. Аналіз складеного Відповідачем Акта вказує, що цей Акт суттєво відрізняється від акта додатку 2 Правил безпеки систем газопостачання; в ньому відсутні відомості щодо: прочищення димових та вентиляційних каналів; ухилу димовідвідної труби, кількості поворотів, радіус закруглення; наявності та справності перетинку в ДК (димовому каналі); номеру приладу, яким перевірено величину тяги та дати його останньої повірки; передачі Акта до газорозподільного підприємства; дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю; номеру Акта; прізвище, ім`я, по- батькові керівника суб`єкта господарювання, що виконував перевірку та прочищення ДВК (димові і вентиляційні канали); підписів двох чистильників ДВК. Дані, внесені до таблиці Акта більшою мірою не відповідають фактичному стану, деякий запис незрозумілий. Вказує на те, що представник Відповідача за наданим йому на огляд посвідченням був пічником, а не чистильником ДВК. Він не мав при собі приладу перевірки величини тяги; на його питання щодо надання розрахункового документу відповів, що такого документу він не надає, суму отриманої готівки вказав на Акті. З викладеного вбачається, що представник Відповідача фахової підготовки щодо виконання роботи по перевірці та прочищенню димових і вентиляційних каналів не мав, не був забезпечений приладом для перевірки величини тяги в каналах. Звертаю увагу суду також на те, що перевірка величини тяги в каналах є важливою операцією, яка визначає придатність каналів до експлуатації, тобто дозволяє або забороняє користування газовими приладами. Це важлива операція Відповідачем виконана не була. Для виконання роботи Відповідач направив одного пічника, а не двох чистильників каналів, як це передбачено додатком 2 Правил безпеки системи газопостачання. Зазначає, що пічник і чистильник каналів (димоходів) - дві різні робітничі професії. Це підтверджую витягом з Класифікатора професій ДК 003:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України 28.07.2010 року№327. Отже, наведені відомості вказують, що дії Відповідача із самого початку не були направлені на реальне виконання потрібної йому послуги щодо перевірці та прочищенню димових і вентиляційних каналів відповідно до вимог Правил безпеки системи газопостачання. 21.10.2021 року він направив Відповідачу реєстроване поштове відправлення (цінний лист) із зверненням, у якому пропонував виконати повний об`єм робіт щодо перевірки та прочищення каналів, надати акт за формою додатку 2 «Правил безпеки систем газопостачання» та рахунок, що засвідчує факт виконання роботи. Зазначене поштове відправлення було повернуто на його адресу з довідкою «Укрпошти» про причини повернення - за закінченням терміну зберігання. Тобто Відповідач не виявив бажання отримати моє поштове відправлення. Рух справи в суді. Ухвалою від 26.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 16.02.2022 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та справу призначено до судового розгляду. Позиція учасників судового процесу в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі на задоволенні позову наполягав, з підстав викладених у позовній заяві. Зокрема вказав, що він звернувся до відповідача за отриманням послуги з повторної перевірки та прочищення димових каналів та вентиляційних каналів в його будинку, але відповідач надав неякісну послугу чим порушив ЗУ «Про захист прав споживачів», при що свідчить складений відповідачем Акт повторної перевірки та прочищення димових каналів та вентиляційних каналів приватних житлових будинків від 29.08.2021 року який не відповідає вимогам Правил безпеки системи газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 року №285. Так як відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подавав відзив, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Також не наполягав на виклику та допиті свідка [PERSON] . Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] 29.08.2021 року була замовлена у ФО-П [PERSON] послуга щодо повторної перевірки та прочищення димових та вентиляційних каналів у його будинку. 29.08.2021 року представник відповідача [PERSON] відвідав будинок позивача, встановив найменування газових приладів, склав Акт повторної перевірки та прочищення димових та вентиляційних каналів приватних житлових будинків (далі - Акт), за надану послугу позивач заплатив 340 грн про що свідчить відмітка на Акті. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Правовідносини сторін врегульовані ЗУ «Про захист прав споживачів», Цивільним кодексом України, Правил безпеки системи газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 року №285. Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Законом України «Про захист прав споживачів» установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У відповідності до п. 7, 8, 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ); договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку; договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою та належну якість продукції та обслуговування. Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Частиною 2 ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне здійснення безготівкових розрахунків з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п. 6.1 Правил безпеки системи газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 року №285 (надалі Правила) безпечну експлуатацію та технічне обслуговування димових і вентиляційних каналів житлових і громадських будинків забезпечує власник (балансоутримувач та/або орендар (наймач)). Перевірка і прочищення димових та вентиляційних каналів повинні виконуватися спеціалізованою організацією, яка має дозвіл на виконання цих робіт центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. У відповідності до п. 6.2 Правил при газифікації житлових і громадських будинків, в яких встановлено прилади і апарати з відведенням продуктів згоряння в димоходи, власнику (балансоутримувачу та/або орендарю (наймачу)) необхідно забезпечити первинну перевірку та прочищення димових і вентиляційних каналів. При перевірці димових і вентиляційних каналів визначають: відповідність конструкції і використаних матеріалів вимогам проектної документації; прохідність каналів (відсутність засмічення і наявність тяги); герметичність; відокремленість; наявність і справність протипожежних розсічок від горючих конструкцій; наявність поблизу оголовків встановлених приладів, обладнання у зоні вітрового підпору, що заважає належному повітрообміну; справність та правильність розташування оголовку димоходу відносно даху і розташованих поблизу споруд і дерев з урахуванням зони вітрового підпору; відсутність сажі і смоли - на внутрішніх поверхнях і тріщин - на зовнішніх. Зоною вітрового підпору оголовку каналу є простір нижче ліній, проведених під кутом 45° до горизонту від найбільш високих точок, розташованих поблизу споруд і дерев. Площа перетину з`єднувального патрубка від газового приладу до димоходу не повинна бути меншою ніж площа перетину патрубка газового приладу, який приєднують до димоходу. Нормальною тягою димоходу вважається мінімальне розрідження в димоході, встановлене державними стандартами на прилади і апарати, які підключені до димоходу, але не менше 2 Па (0,2 мм вод.ст.). Пунктом 6.8 Правил передбачено, що перевірка і прочищення димових і вентиляційних каналів комунально-побутових об`єктів, житлових та громадських будинків оформляються актом, рекомендована форма якого наведена у додатку 2. Відповідно до п. 6.10 Правил перевірка та прочищення з`єднувальних димовідвідних труб, які застосовуються для приєднання газового приладу до димового каналу, проводяться спеціалізованою організацією разом з перевіркою димових та вентиляційних каналів у строки, визначені для димових та вентиляційних каналів. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» недолік - це будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Якщо істотні недоліки було виявлено в роботі (послузі), виконаній з матеріалу споживача, споживач має право вимагати на свій вибір або виконання її з такого ж матеріалу виконавця, або розірвання договору і відшкодування збитків. Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років. Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Судом встановлено, що [PERSON] 21.10.2021 року направив Відповідачу реєстроване поштове відправлення із зверненням, у якому пропонував виконати повний об`єм робіт щодо перевірки та прочищення каналів, надати акт за формою додатку 2 «Правил безпеки систем газопостачання» та рахунок, що засвідчує факт виконання роботи. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачем на виконання вимог ст. 81 ЦПК України не надані підтвердження того, неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Оцінюючи докази в сукупності та враховуючи те, що складений відповідачем Акт суттєво відрізняється від Акту відповідно до додатку 2 Правил безпеки системи газопостачання та в ньому відсутні усі відомості які необхідно вказати при повторній перевірці та прочищенні димових та вентиляційних каналів, що свідчить проте, що відповідач по справі надав позивачу послугу неналежної якості, а отже зобов`язаний відшкодувати збитки надані споживачу (позивачу). Щодо моральної шкоди суд зазначає наступне. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до пунктів 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Отже, моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц. Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно до вимог стаття 4 «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Крім того, у пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень ст.ст. 16, 19 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є такий спосіб захисту, який є ефективним, тобто забезпечує реальний захист прав та інтересів. На підставі викладеного суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо зобов`язання відповідачів надати письмове вибачення перед ним не забезпечить дійсного припинення порушення його прав, і зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту права не передбачений положеннями ст.16 ЦК України, тобто позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі, а отже позов у цій частині задоволенню не підлягає. Інші позовні вимоги в ході розгляду справи також не знайшли свого підтвердження оскільки вони не передбачені вимогами цивільного законодавства та не відносяться до належних спосіб захисту. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає даний позов таким, що підлягає частковому задоволенню та стягнути з відповідача на користь позивача заплачені ним 340,00 грн за неякісно надану послугу по перевірці та прочищенню димових і вентиляційних каналів, а в іншій частині позовних вимог відмовити. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, іншого не довів та відзиву на позовну заяву суду не направив. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вище викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог немайнового характеру в розмірі 908,00 грн (ставка судового збору на дату подання позовної заяви до суду).

Outcome: partial