Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] , ПАТ Айбокс Банк», Святошинський відділ державної виконавчої служби м.Київ про зобов`язання не чинити перешкоди позивачу, як відповідальному зберігачу описаного й арештованого майна згідно акту опису й арешту майна від 20.11.2014 р., у вільному доступі до будинку [ADDRESS] шляхом звільнення даного майна в порядку та спосіб виселення [PERSON] з будинку за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» борг в розмірі 279467,47 доларів США, що становить 2232945,08 гривень. 19.04.2013 р. старшим державним виконавцем Федоренко А.М. Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № [NUMBER] про примусове виконання рішення суду згідно виконавчого документа № 2-20/12, виданого 04.04.2013 р. Голосіївським районним судом м.Києва на виконання рішення суду про стягнення суми боргу. Одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження. 20.11.2014 р. державним виконавцем складено акт опису й арешту майна за адресою: [ADDRESS] та передано на відповідальне зберігання [PERSON] 28.11.2014 р. згідно акту державного виконавця Федоренко А.М. з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до будинку [ADDRESS] через розпечатування вхідних дверей. При цьому, відповідального зберігача попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна. Позивач посилається на те, що 23.10.2017 р. їй був обмежений доступ до описаного майна, не допущено до будинку невідомими особами, які визначили себе як родичі, а потім охорона [PERSON] , про що було подано заяву до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві та повідомлено ПАТ «Айбокс Банк» і Святошинський відділ виконавчої служби м.Києва. Позивач зазначає, що відповідач своїми протиправними діями перешкоджає обов`язку щодо належного зберігання описаного й арештованого майна через обмеження права на вільне пересування по території, на якій воно знаходиться, в добровільному порядку не бажає вирішити даний спір, доступу до будинку не надає, а отже повинна буди виселена із займаного приміщення з метою забезпечення виконання обов`язку по зберіганню описаного й арештованого майна. 02.03.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 06.06.2018 р. на підставі ухвали суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено [PERSON] . Відповідачем через представника подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено наявність її порушеного права з боку відповідача. 10.08.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник третьої особи - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, зазначаючи про зловживання позивачем своїми правами та звернення до суду без наявності порушеного права, не до належного відповідача. Відповідач, її представник, представник ПАТ «Айбокс Банк», Святошинського відділу виконавчої служби м.Києва повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались. В зв`язку з повторною неявкою відповідача та третіх осіб в судове засідання суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши представника позивача та третьої особи, оцінивши досліджені докази, суд приходить до наступних висновків. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що норма ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 (ЄДРСРУ № 101163526). Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Одночасно, слід зазначити, що судочинство в судах здійснюється відповідно до Конституції України, Кодексу, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування. Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України». Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 підкреслив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що 19.04.2013 р. старшим державним виконавцем Федоренко А.М. Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № [NUMBER] про примусове виконання рішення суду згідно виконавчого документа № 2-20/12, виданого 04.04.2013 р. Голосіївським районним судом м.Києва на виконання рішення суду про стягнення суми боргу з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Айбокс Банк») в розмірі 279467,47 доларів США, що становить 2232945,08 гривень. Одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження. 20.11.2014 р. державним виконавцем складено акт опису й арешту майна за адресою: [ADDRESS] та передано на відповідальне зберігання [PERSON] 28.11.2014 р. згідно акту державного виконавця Федоренко А.М. з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до будинку [ADDRESS] через розпечатування вхідних дверей. Позивач зазначає, що 23.10.2017 р. їй був обмежений доступ до описаного майна, не допущено до будинку невідомими особами, які визначили себе як родичі, а потім охорона [PERSON] , про що було подано заяву до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві та повідомлено ПАТ «Айбокс Банк» і Святошинський відділ виконавчої служби м.Києва. В силу положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Згідно з ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем не надано суду належних, допустимих та достітніх доказів, які б підтверджували порушення її прав, як зберігача арештованого і описаного майна на доступ до нього і його збереження. Крім того, матеріали справи не містять доказів порушення прав з боку відповідача. Наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] станом на 14.04.2018 р. за [PERSON] , а також звернення до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення та обмеження доступу до майна, яке передано на відповідальне зберігання, не є достатніми та належними доказами на підтвердження порушення прав позивача, як зберігача описаного майна, а також наявність протиправної поведінки з боку відповідача. Позивач просить при зверненні до суду відновити її права як зберігача арештованого та описаного майна шляхом виселення відповідача з будинку [ADDRESS] . Однак, такий спосіб захисту прав особи, якій на відповідальне зберігання передано майно в межах виконавчого провадження не передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Такий спосіб захисту як усунення перешкод у користуванні майном, у т.ч. шляхом виселення, належить власнику такого майна. Однак, відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 03.11.2015 р. право власності на житловий будинок [ADDRESS] визнано за [PERSON] . Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність доказів, які б підтверджували порушення прав позивача, наявність неправомірних дій відповідача щодо порушення або невизнання прав позивача, як зберігача описаного майна, беручи до уваги те, що позивач звернулась до суду у спосіб, не передбачений спеціальним законом, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed