Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

АТ «Таскомбанк», що є правонаступником АТ «Універсал Банк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] , діючого у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , 2007 р.н., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.В., про визнання договору дарування недійсним. Позов мотивований тим, що 15.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 066-2208-952 відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 270 000 доларів США зі сплатою 12,45% річних за користування кредитом з терміном погашення заборгованості до 10.04.2038 року. Й для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором, між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладений договір поруки № 066-2008-952-Р від 15.04.2014 року. 05.07.2016 року заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково, й стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал банк» 217 844 доларів 90 центів США заборгованості за кредитним договором № 066-2208-952 від 15.04.2008 року, а також судові витрати в сумі 1 218 грн. 00 коп. Позивач вважає, що є зрозумілим, що [PERSON] весь час розгляду справи був обізнаний про її хід, розуміючи наслідки прийняття судом рішення про стягнення заборгованості, та свій обов`язок щодо його виконання. 21.09.2020 року АТ «Універсал Банк» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Л.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження відносно поручителя [PERSON] за виконавчим листом по виконню вказаного рішення суду про стягнення 217 844 доларів 90 центів США заборгованості за кредитним договором, яким 01.10.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, й у порядку виконання рішення суду постанова про арешт коштів та майна боржника. В ході виконавчого провадження на підставі отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним виконавцем з`ясовано, що боржнику [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно - квартира загальної площею 106, 7 кв м, житловою - 54,5 кв м, за адресою: [ADDRESS] . Проте, згідно Інформаційної довідки від 21.10.2020 року із вказаного реєстру позивачу стало відомо, що 03.12.2015 року [PERSON] відчужено вказану квартиру шляхом переоформлення її договором дарування на [PERSON] , [INFO] , що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. До укладення договору дарування від 03.12.2015 року вказана квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 12.09.2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Вказаний договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , після відкриття провадження у справі за позовом ПАТ«Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.04.2008 року № 066-2208-952 в сумі 217 844 доларів 90 центів США, а відтак вчинено з метою ухилення від виконання майбутнього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування. Звертає увагу, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у родинних відносинах. Вказане свідчить про те, що дії сторін договору дарування були правлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича боржника (сина) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.07.2018 року по справі № 922/2878/17, цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу судового рішення про стягнення боргу, а укладення боржником, проти якого розпочато судове провадження про стягнення боргу, договору дарування, може свідчити про недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір може порушити майнові права кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вважає, що відповідач, відчуджуючи належне йому на праві власності майно, знав про існування суми заборгованості за кредитним договором та розумів ризики стягнення з нього заборгованості у майбутньому, а отже міг передбачити негативні насоідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно. У зв`язку із чим вважає, що спірний договір дарування нерухомого майна (квартири) уклали сторони, які є близькими родичами, дії яких не були направлені на реальне настання правових нсслідків, обумовлених спірним правочином, а направлені на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому такий договір дарування підлягає визнанню недійсним відповідно до положень сатті 234 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Пономаренко О.В. , діючий на підставі довіреності від 12.07.2022 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив задовольнити: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 03.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 2240, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачами не подано. Третя особа в судове засідання повторно не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов третьою особою не подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення за відсутності відповідачів, третьої особи, з ухваленням заочного рішення відповідно до положень статті 280 ЦПК України за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним 13 липня 2022 року підготовчим судовим засідання (а.с. 158, 159), в якому був присутній представник позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 066-2208-952 відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 270 000 доларів США зі сплатою 12,45% річних за користування кредитом з терміном погашення заборгованості до 10.04.2038 року (а.с. 11-15, 16-17, 18-21). Для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладений договір поруки № 066-2008-952-Р від 15.04.2014 року (а.с.22-24). Відповідальність поручителя визначена солідарною, при цьому умови такого договору не містять зобов`язання поручителя за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором майном поручителя, договір іпотеки не укладався. Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 05.07.2016 року, яке набуло чинності 18.07.2017 року, позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково, й стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал банк» 217 844 доларів 90 центів США заборгованості за кредитним договором № 066-2208-952 від 15.04.2008 року, а також судові витрати в сумі 1 218 грн. 00 коп., у решті вимог відмовлено (а.с. 27-29). 21.09.2020 року АТ «Універсал Банк» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Л.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження відносно поручителя [PERSON] (відповідача) за виконавчим листом по виконню вказаного рішення суду про стягнення 217 844 доларів 90 центів США заборгованості за кредитним договором, яким 01.10.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, й у порядку виконання рішення суду постанову від 01.10.2019 року про арешт коштів та майна боржника (а.с.34). В ході виконавчого провадження на підставі отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним виконавцем з`ясовано, що боржнику [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно, а саме квартира загальною площею 106, 7 кв м, житловою - 54,5 кв м за адресою: [ADDRESS] . Проте, згідно Інформаційної довідки від 21.10.2020 року із вказаного Реєстру позивачу стало відомо, що 03.12.2015 року [PERSON] відчужено вказану квартиру шляхом переоформлення її договором дарування на [PERSON] , [INFO] , що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. (а.с.36-37). До укладення договору дарування від 03.12.2015 року вказана квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 12.09.2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Позивач вважає, що вказаний договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , після відкриття провадження у справі за позовом ПАТ«Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.04.2008 року № 066-2208-952 в сумі 217 844 доларів 90 центів США, а відтак вчинено з метою ухилення від виконання майбутнього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування. Надавши правової оцінки підставі, визначеній позивачем, для визнання правочину недійсним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на його необґрунтованість із таких підстав. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їй відповідати. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Й за встановлених обставин необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Доводи позивача про те, що договір дарування було укладено для створення механізму невиконання рішення суду, є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, сторони на виконання вказаного договору здійснили дії, за яких дарувальник передав у дар обдарованому належну на праві власності спірну квартиру, й за наслідками яких обдарований прийняв майно у дар, та набув таке майно (квартиру) у власність, що свідчить про те, що оспорюваний договір був укладений на реальне виконання. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В матеріалах справи містяться підтверджуючі докази, а саме Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про те, що відповідач [PERSON] набув у власність внаслідок укладеного з [PERSON] договору дарування квартиру, такий договір посвідчено нотаріально (а.с.32-37). Вказані висновки та докази свідчать, що сторонами спірного договору дарування від 03.12.2015 року були вчинені всі необхідні дії, спрямовані на досягнення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а також про наявність у їх діях наміру щодо фактичного здійснення дарування майна. Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність умислу обох сторін спірниого договорору щодо нестворення правових наслідків, які ним обумовлювалися. Зазначене виключає можливість визнання цього договору недійсними на підставі статті 234 ЦК України. Наведені доводи позивача не є непідтвердженими матеріалами справи, а також є припущеннями, які не можуть вплинути на факт дійсності укладеного спірного договору. Суд вважає, що позивач не довів, що оспорюваний договір дарування квартири від 03.12.2015 року, яка не була предметом іпотеки за зобов`язаннями позичальника [PERSON] та її поручителя [PERSON] по кредитному договору № 066-2208-952 від 15.04.2008 року,не відповідав волевиявленню таких сторін правочину, й такий правочин не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, й сторонами правочину не було вчинено дій, спрямованих на перехід права власності на нерухоме майно, спростовується умовами такого договору та його наслідками, датою його вчинення, й ознакою того, що за таким нерухомим майном відповідач не ніс зобов`язання за невиконання договору, за умовами якого дарувальник [PERSON] передав у дар обдарованому [PERSON] квартиру, й з - поміж іншого, суд не встановив наявності умислу таких сторін з певним спрямуванням волі, окрім того, перехід права власності на таку квартиру відбувся 03.12.2015 року, тобто до вирішення судом справи про стягнення заборгованості за кредитном договором 05.07.2016 року, при цьому виконавче провадження відкрито по виконанню вказаного рішення суду 01.10.2020 року, тобто волевиявлення стягувача (позивача) по виконаню рішення суду відбулось лише 01.10.2020 року, тобто після вчинення оспорюваного правочину, стороною якого є відповідач [PERSON] , як поручитель, який за умовами вказаного кредитного договору не мав нести відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальниці [PERSON] своїм майном, а отже вважати, що оспорюваний договір є фіктивний, направлений на приховання майна від виконання майнового зобов`язання поручителя перед кредитором, немає. Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 року по справі № 922/2878/17, є невмотивованим, оскільки описана у такій справі правова позиція заснована на інших, аніж у цій справі правовідносинах, а тому не може бути застосованою у цій справі. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом. В постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 № 6-1873цс16 було зазначено наступне: "У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном." Аналогічні висновки були викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №6-2690цс16. Натомість у цій справі суд, окрім зазначеного у цьому рішенні, встановив також, що відповідачем [PERSON] відчужено квартиру 03.12.2015 року хоча й близькому родичу (сину) [PERSON] , проте до ухвалення 05.07.2016 року судового рішення про стягнення заборгованості, яке звернуто стягувачем (позивачем) до виконання лише 01.10.2020 року (а.с.25-29, 30), що також вказує на відсутність ознак фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням визначених підстав, необгрунтвоаності та недоведеності позовних вимог, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 215, 216, 234 ЦК Укараїни, з урахуванням пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed