Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] 02.02.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона [PERSON] з 25.10.1996 року є власником квартири [ADDRESS] . В подальшому у вказаній квартирі були зареєстровані відповідачі по справі. Однак, як стверджує позивачка, на протязі вже багатьох років відповідачі у вказаній квартирі не проживають, їх речі відсутні, житловою площею не цікавляться. Реєстрація відповідачів у належній позивачеві на праві власності квартирі, як стверджує [PERSON] , обмежує її права, як власника нерухомого майна, на повноцінне володіння, користування і розпорядження належним майном. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.02.2022 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 01.06.2022 року Керівником апарату Київського районного суду міста Одеси видано розпорядження №89 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, на підставі якого проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого справу розподіллено судді Калініченко Л.В., що підтверджується протоколом від 01.06.2022 року. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.06.2022 року вказану справу прийнято до провадження, ухвалено продовжити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.07.2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів, задоволено. Витребувано з Державної прикордонної служби України письмові дані у формі витягу стосовно дати, часу, місця і напрямку перетинання державного кордону України громадянами України: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , за період починаючи з 01.01.2021 року по день надання відповіді, а у разі відсутньої інформації за заявлений період, надати інформацію про дату, час, місце і напрямок останнього перетинання державного кордону України. На виконання вказаної ухвали суду, 28.07.2022 року до суду надійшла відповідь з Державної прикордонної служби України. 25.08.2022 року судом без видалення до нарадчої кімнати ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 20.03.2023 року представником позивача надано електронним зв`язком до суду заяву, в якій останній просить суд вважати вірним по батькові позивачки [PERSON] , як « [PERSON] », замість помилково зазначеного « [PERSON] ». У судове засідання призначене на 20.03.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, 20.03.2023 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника позиваки [PERSON] [PERSON] про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Щодо неявки відповідачів до судового засідання, суд зазначає наступне. Частиною 6\~статті 187\~ЦПК України\~передбачено,\~що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. У відповідності до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 27.12.2022 року, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Приймаючи наявні зареєстровані місця проживання відповідачів, судом здійснювалось повідомлення останніх про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказані адреси місця проживання відповідачів, однак поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресатів за зазначеною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Одночасно приймаючи, що підставою позову є не проживання відповідачів за зареєстрованим місцем проживання, останні також повідомлялись про дату, час і місце проведення розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з моменту опублікування якого відповідачі вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у відповідності до положень ч.11 ст. 128 ЦПК України. Таким чином, відповідачі про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлені належним чином, однак,\~у встановлений судом строк не скористались процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомили. Відповідно до ч.1, 4\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2\~ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.1996р., посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №4-3181. Право власності за позивачкою на вказану квартиру зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 01.11.1996 року, про що складено реєстровий номер 120 у реєстровій книзі 191пр на сторінці 176. Вказані обставини підтверджуються довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 12.12.2022 року за №20301/04-04 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.01.2021 року №297212765. У відповідності до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 27.12.2022 №1564ск/01-09 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані з 24.03.1997 року зокрема: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що 19.09.2022 року сусідами позивача, а саме: [PERSON] і [PERSON] , мешканцями квартири [ADDRESS] , та [PERSON] , мешканкою квартири [ADDRESS] , складено акт про не проживання та відсутність особистих речей, у відповідності до якого останні засвідчили, що у квартирі належній [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають багато років: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , речі яких у квартирі відсутні. Крім того, у відповідності до довідки Державної прикордонної служби України від 22.07.2022 року за №91-18671/0/15-22 вбачається, що: [PERSON] та [PERSON] у вересні 2019 року виїхали за межі України та станом на день надання відповіді, в зворотньому напрямку до країни не повертались. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України.\~ Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба квартира (ст. ст.\~379,\~382 ЦК України). В силу ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317\~ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ч. 2\~ст. 346 ЦК України, право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9\~ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі\~ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.12,81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст.77,\~78 ЦПК України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідачі не мешкають в належній позивачеві квартирі понад один рік, не цікавяться житловою площею, факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку за даною адресою, перешкоджає власникові даної квартири у здійсненні права власності у повному обсязі.\~ Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, а відтак підлягають до задоволення. Згідно з ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи задоволення позовних вимог, з кожного відповідачів у відповідності до ст. 141 ЦПК України\~на користь позивача підлягають стягненню в рівних частках понесені останньою витрати зі сплати судового збору\~в загальній сумі 992,40 грн., а саме з кожного по 248,10 грн. Питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, стороною позивача під час розгляду справи не заявлялось, у зв`язку з чим судом вказане питання не вирішується.

Outcome: approved