Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] та приватного підприємства «Прикарпаття І К» про стягнення заборгованості за договором позики, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов вмотивовано тим, що\~ 25 червня 2019 року, між позивачем [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено договір позики грошей. За умовами Договору, у власність позичальникові передано грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на дату укладення договору складало 1 571 472,06 гривень, а позичальник зобов`язався повернути мені таку ж суму грошових коштів у строк до 25 серпня 2019 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується власноручно написаною позичальником 26.06.2022 письмовою розпискою. В забезпечення виконання зобов`язань 26 червня 2019 року, між приватним підприємством «ПРИКАРПАТТЯ І К», директором якого є відповідач, як іпотекодавцем, та [PERSON] як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. за реєстровим №1025. За умовами Договору іпотеки, іпотекодавець, з метою забезпечення виконання основного зобов`язання, передав, а іпотеко держатель прийняв в іпотеку нерухоме майно: офісні приміщення загальною площею 97.3 кв.м. зазначені в плані літерою А, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Однак порушуючи умови домовленості, у встановлений строк, відповідач грошові кошти не повернув. Будь-яких дій для повернення позики відповідачем не вчинено, від виконання боргових зобов`язань останній ухиляється. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що зазначені в ньому. Відповідач, який є одночасно представником відповідача ПП «Прикарпаття і К», в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Подав письмову заяву про визнання позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. 25 червня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем\~ [PERSON] укладено договір позики грошей, за яким відповідач отримав від позивача позику в сумі 60000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на дату укладення цього Договору, складає 1571472 (один мільйон п`ятсот сімдесят одна тисяча чотириста сімдесят дві гривні 06 копійок). Відповідно до п.1 Договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 25 серпня 2019 року. Відповідно до п.6 Договору сторони домовились, що виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою майна Приватного підприємства «Прикарпаття і К», а саме: офісні приміщення загальною площею 97.3 кв.м. зазначені в плані літерою А, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та належить ПП «Прикарпаття і К» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого від 01.04.2015 Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції, яка повинна бути оформлена договором не пізніше 26 червня 2019 року. Факт отримання коштів підтверджується розпискою від 26.06.2019 року. 26 червня 2019 року між [PERSON] та Приватним Підприємством «Прикарпаття і К» укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В., зареєстровано в реєстрі за №1025. Згідно якого Приватне Підприємство «Прикарпаття і К» є майновим поручителем [PERSON] . Згідно п.1.1 Договору цей договір забезпечує вимоги іпотеко держателя, що випливають з договору позики грошей укладеного 25.06.2019 року, за умовами якого боржник зобов`язаний в порядку та в строк до 25 серпня 2019 року, повернути іпотеко держателю грошові кошти в сумі 1571472,06 гривень. Згідно п.1.2. Договору іпотекодавець, з метою забезпечення виконання основного зобов`язання передає, а іпотеко держатель приймає в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: офісні приміщення загальною площею 97,3 кв.м. зазначені в плані літерою А, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які належать іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №35798095 виданого 01.04.2015 року Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області. Статтею 589 ЦК України передбачено правові наслідки невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою. Зокрема, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Договір та розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що [PERSON] отримав кошти від [PERSON] в розмірі 60000 доларів США. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку договору позики від 25 червня 2019 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав заявлений позов в повному обсязі, суд вважає за необхідне прийняти дане визнання та позов задовольнити. Згідно ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" (на яку посилається заявник), у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна за своїм змістом норма міститься у ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Тому з відповідача слід стягнути 6202,50 гривень судового збору на користь позивача. А також, повернути [PERSON] , з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору при поданні позову, у розмірі 6202,50 гривень. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved