Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд із заявою про усиновлення повнолітньої особи. Заява мотивована тим, що 07 листопада 2003 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб. До цього [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] [INFO] . На даний час [PERSON] є повнолітньою особою та після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] [PERSON] трагічно загинув. Після укладення шлюбу із [PERSON] , вони всі разом проживали в одному будинку. З того часу і по даний час, [PERSON] називає йогосвоїм батьком. Між ними виникли гарні стосунки та справжній зв`язок батька і доньки. Він разом із [PERSON] дбали про її належне виховання та духовний розвиток, запезбечували її всім необхідним. На підставі викладеного просить суд оголосити його усиновлювачем [PERSON] . У судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав заяву, просив її задовольнити. Заінтересовані особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти задоволення заяви. Представник Дубровицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень щодо заяви не має. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов висновку, що заява слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до вимог статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 Цивільного процесуального кодексу України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] тривалий час проживають однією сім`ю та підтримують спілкування, між ними склалися теплі стосунки, їх багато поєднує. Як встановлено при розгляді заяви, [PERSON] була позбавлена батьківського піклування, оскільки її батько [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Заінтересована особа [PERSON] є пенсіонером та отримує пенсію, що підтверджується довідкою про доходи (а.с.15). Крім того, заявник [PERSON] перебуває у шлюбі із [PERSON] , від якого у них народилася спільна донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13). Відповідно до заяви від 21 лютого 2023 року, посвідченої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, [PERSON] дає згоду на своє усиновлення [PERSON] (а.с.36). Згідно заяви від 21 лютого 2023 року, посвідченої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, [PERSON] дає свою згоду на усиновлення її дочки [PERSON] , своїм чоловіком [PERSON] (а.с.38). Відповідно до частини 1 статті 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Статтею 208 Сімейного кодексу України визначено, що усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу). У виняткових випадках суд може постановити рішення про усиновлення повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування. У цьому разі суд бере до уваги сімейний стан усиновлювача, зокрема, відсутність у нього своїх дітей, та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 211 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі усиновлення повнолітньої особи різниця у віці не може бути меншою, ніж вісімнадцять років. Усиновлювачами можуть бути подружжя, а також особи, зазначені у частинах 5 та 6 цієї статті. Усиновлювачами не можуть бути особи однієї статі. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав необхідно виходити з положень Конституції України і додержуватися норм Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Законів України "Про охорону дитинства" та"Про міжнародне приватне право", Конвенції про права дитини, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах і Протоколу до неї 1997 року, інших нормативно-правових актів України з питань захисту прав дитини, усиновлення, опіки і піклування. Умови усиновлення слід розуміти як установлені сімейним законодавством України вимоги, додержання яких є обов`язковим під час здійснення зазначеного юридичного акта. Виходячи з цього та враховуючи специфіку справ про усиновлення, суди при прийнятті заяв повинні перевіряти відповідність форми та змісту такого документа як вимогам, визначеним у статті 252 Цивільного процесуального кодексу України, так і вимогам, що випливають із глави 18 "Усиновлення" Сімейного кодексу України, а саме: чи наведено в заяві відомості про усиновителів, про дитину, яку бажають усиновити, про її батьків, братів та сестер, чи викладено мотиви, з яких особа хочу усиновити дитину, чи сформульовано прохання про внесення відповідних змін до актового запису про народження останньої. У разі недотримання зазначених вимог настають наслідки, передбачені статтею 121 Цивільного процесуального кодексу України. Пунктом 3 вказаної Постанови визначено, що у зв`язку із включенням у Сімейний кодекс правових норм про усиновлення повнолітньої особи необхідно брати до уваги, що така особа може бути усиновлена лише у виняткових випадках, зокрема якщо вона є сиротою або була позбавлена батьківського піклування до досягнення повноліття. Враховуючи винятковий характер права на усиновлення повнолітньої особи, суди мають установлювати при розгляді справ цієї категорії додаткові обставини, зокрема необхідність усиновлення і неможливість оформлення іншого правового зв`язку між особою, яку бажають усиновити, та особою, яка хоче це зробити (складення заповіту тощо). При цьому звернення до суду із заявою про усиновлення не повинно бути зумовлене бажанням досягти іншого правового наслідку, ніж юридичне оформлення родинного зв`язку (можливо, вже наявного фактично). Слід також з`ясовувати наявність чи відсутність в усиновлювача своїх дітей. Закон не встановлює заборони на усиновлення повнолітньої особи тією, яка має власних дітей, проте на цей факт необхідно зважати, виходячи з обставин, що визначають можливість рідних дітей бути спадкоємцями. У кожному конкретному випадку суд при вирішення питання про усиновлення повнолітньої особи може врахувати й інші обставини. У Сімейному кодексі не встановлено максимального віку повнолітньої особи, яка може бути усиновлена, однак визначено мінімальну різницю у віці між нею та усиновлювачем - не менше вісімнадцяти років. Як встановлено при розгляді даної заяви, що заявник відповідає вимогам, що пред`являються до осіб, які можуть бути усиновлювачами, різниця між заявником та заінтересованою особою становить більше 18 років. Також при розгляді справи достеменно встановлено, що у заявника відсутня корислива зацікавленість в усиновленні, а його мотив не спрямований на досягнення інших правових наслідків, ніж ті, що викладені ним у заяві. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи інтереси усиновлюваного, для забезпечення прав та інтересів заявника та заінтересованої особи, суд приходить до висновку про те, що заяву [PERSON] у частині усиновлення слід задовольнити. Відповідно до частини 1 статті 229 Сімейного Кодексу України, особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини або повнолітньої особи. Згідно із статтею 230 Сімейного Кодексу України, особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання змінити відомості про місце народження та дату народження дитини. Дата народження дитини може бути змінена не більш як на шість місяців. У рішенні про усиновлення суд змінює відомості про місце народження та дату народження дитини, якщо це відповідає її інтересам. Згідно із пункту 9 Постанови, ухвалюючи рішення, суд повинен обґрунтувати задоволення чи відхилення заяви про усиновлення. У разі її задоволення в резолютивній частині рішення необхідно навести відомості про заявника (заявників), повністю зазначивши його прізвище, ім`я, по батькові, день, місяць і рік народження, а також про його громадянство. За наявності клопотання заявників суд вирішує питання про зміну прізвища, імені та по батьків, дати й місця народження дитини відповідно до статей 229-231 Сімейного кодексу. При цьому слід мати на увазі, що зміни вносяться не до свідоцтва, а до актового запису про народження дитини. Враховуючи вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд вважає, що до актового запису про народження [PERSON] повинні бути внесені зміни, а саме зазначено батьком [PERSON] заявника [PERSON] , а прізвище, ім`я та по батькові [PERSON] слід залишити без змін.

Outcome: approved