Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

09 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на сарай літ. "Б" та гараж літ. "Г", що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивовано тим, що 30.04.1993 року Органом приватизації виконкому Роменської міської ради видане Свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира за [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності, по частці кожного, [PERSON] та [PERSON] . Згідно Довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири /одноповерхового будинку/ та займані ними приміщення від 18.02.1993 року за наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] закріплено сарай площею 10,5 кв.м., гараж 41,1 кв.м. Згідно Викопіювання з будівельного кварталу №109 на присадибну ділянку [ADDRESS] до квартири [ADDRESS] належать сарай літ. "Б" та гараж літ. "Г". Отже, одночасно з приватизацією квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] було набуто право власності на допоміжні приміщення: сарай літ. «Б» та гараж літ. «Г». [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] , після смерті яких відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] з належними до неї допоміжними приміщеннями: сараєм літ. «Б» та гараж літ. «Г». Позивач звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому Свідоцтво про право на спадщину за законом на вказані сарай та гараж, проте заступником завідувача 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. листом №1159/01-16 від 04.08.2022 року повідомлено, що відповідно до п.п. 4.15 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - видача свідоцтв про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У матеріалах спадкової справи відсутній правовстановлюючий документ на вказані сарай «Б» та гараж «Г». Тому звернувся до суду для захисту свої прав. Ухвалою судді від 14 грудня 2022 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 24 березня 2023 року на 09 год. 00 хв. В судове засідання сторони не з`явилися, які належним чином були повідомлені. Позивач в заяві до суду позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати без його участі. Представник Роменської міської ради Сумської області в клопотанні до суду просив справу розглянути за відсутності представника та прийняти рішення на підставі поданих позивачем доказів. Завідувач Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори в заяві до суду просив справу слухати у відсутності їх представника. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи проводиться за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.04.1993 року, виданого органом приватизації виконкому міської Ради народних депутатів, квартира за [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , по за кожним (а.с. 8). Як вбачається з довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири /одноповерховогого будинку/ та займані ними приміщення від 18.02.1993 року за наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , закріплено сарай площею 10,5 кв.м., гараж 41,1 кв.м.(а.с. 9). Згідно Викопіювання з будівельного кварталу № 109 на присадибну ділянку [ADDRESS] до квартири [ADDRESS] належать сарай літ. "Б" та гараж літ. "Г"(а.с. 10). [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ромни Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області 24.07.2010 р. (а.с. 13). [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ромни Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області 23.10.2010 р. (а.с. 14). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13.11.2018 р. встановлено факт, що [PERSON] постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок (а.с. 15-16). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 06.03.2020 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О., [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с. 17-19). Як вбачається з листа №1159/01-16 від 04.08.2022 року заступника завідувача 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапезнікової З.О. повідомлено, що згідно наданих документів [PERSON] , спадщина складалась саме з квартири [ADDRESS] , відповідно до п.п. 4.15 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - видача свідоцтв про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У матеріалах спадкової справи відсутній правовстановлюючий документ на вказані сарай «Б» та гараж «Г»(а.с. 20). Відповідно до звіту про оцінку майна ФОП [PERSON] від 16.11.2022 року, а саме гаражу літ. «Г» та сараю літ. «Б» за адресою: [ADDRESS] , становить 74000 грн. (а.с. 21-22). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно п. 2 ст. 10 Закону №2482-ХІІ власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року №2866-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч. 2 ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін. У абзаці третьому частини другої статті 369 ЦК України передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У схожих обставинах Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц, у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформульованого у п. 54 Постанові від 06.08.2019 у справі № 914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сарай літ. "Б" та гараж літ. "Г", що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку і є такими, що не можуть перейти у власність інших осіб без згоди співвласників квартир у багатоквартирному будинку, позивачем не надано відповідних доказів по справі, а тому суд, враховуючи висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі № 4-рп/2004, підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Outcome: dismissed