Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, у якому зазначила, що 11.10.2013 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Оскільки сімейне життя із відповідачем не склалося, а збереження шлюбу стало неможливим, постійні суперечки негативно впливали на них обох, шлюбні відносини були фактично припинені близько одного року тому. Вказане й стало підставою для її звернення до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Так, відповідно до рішення Димитровського міського суду Донецької області від 31.01.2023 року по справі 226/1360/22 шлюб між ними було розірвано. Однак, вона, відповідач та їх донька залишаються мешкати у квартирі за місцем реєстрації до теперішнього часу. Разом із тим, відповідач постійно вказує, що ані вона, ані їх донька не маємо юридичних підстав мешкати разом з ним у квартирі та користуватися спільним помешканням, яке, нібито, належить лише йому на праві приватної власності. Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Так, перебуваючи у шлюбі, ними спільно було придбано майно, зокрема, трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . За їх спільною домовленістю право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем. Просить визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] до суду не зявились, про час та місце розгляду справи по суті сповіщені належним чином. Надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач наполягала на задоволенні вимог позову, відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав, також, відзив на позов, в якому зазначив, що дійсно він із позивачем перебували у шлюбі. Шлюб розірваний на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 31.01.2023 року, рішення, на час подачі відзиву, не набрало законної сили. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Наразі вони проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Не відповідають дійсності обставини, що він нібито постійно вказує, що позивач не має право проживати у квартирі та мешкати разом, і що, нібито, квартира належить лише йому на праві приватної власності. Навпаки, при ініціації позивачем розірвання шлюбу, нею ставилось питання щоб він покинув житло. Але він із цим погодитись не може, оскільки іншого місця проживання не має. І він будь-яких перешкод у користуванні житлом позивачу не створює. Жодних обставин та підтверджень порушення прав позивача не має, вони відсутні та надумані позивачем. Він погоджується поділити спільне майно в ідеальних частках шляхом визнання за кожною із сторін 1/2 права особистої приватної власності. Судом встановлено, що 11 жовтня 2013 року між сторонами зареєстрований шлюб, актовий запис № 483 (а.с. 10). Згідно із договором купівлі-продажу від 11.03.2015 року [PERSON] придбав трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та відповідно до Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є власником її цілої частини (а.с.14-15). Згідно із договором купівлі-продажу та технічним паспортом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 53,5 м2, житлова площа квартири становить 37,7 м2 (а.с.14, 16-17). У спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та дочка: [PERSON] , [INFO] (а.с. 33). Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ч.1 ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що судом не встановлені обставини, вказані у ч.1 ст.61 СК України, суд вважає необхідним визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю сторін та поділити її, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири. Згідно із ч.1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне повернути позивачу із державного бюджету 50 відсотків від суми судового збору у 821,50 гривень, сплаченого нею при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, тобто 821,50 гривень, на підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі, ст.60-63, 69-71 СК України,

Outcome: approved