Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , вказавши, що сторони перебували у шлюбі з 14.07.2007 року та є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 22.04.2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01.04.2013 року. Зазначене рішення суду [PERSON] до примусового виконання не пред?являлось до 11.03.2020 року. Вказуючи, що [PERSON] був обізнаний про вказане рішення суду. однак. в добровільному порядку своїх обов?язків за спати аліментів не виконував, позивач просила стягнути з [PERSON] на свою користь пеню у зв?язку із несплатою аліментів за період з квітня 2013 року по січень 2020 року в загальній сумі 53712,84 гривні, а також відповідно до положень ст. 625 ЦК України стягнути також інфляційні втрати в сумі 44101,10 гривень та 3% річних в сумі 15022 гривні. Ухвалою суду від 21.04.2020 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.05.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечував, вказуючи, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів сторони ще у 2013 році відновили шлюбні відносини та [PERSON] утримував [PERSON] , при цьому родина мешкала у квартирі, яка належала матері відповідача. [INFO] року сторони стали батьками [PERSON] . Водночас у 2020 році після подання [PERSON] позову про розірвання шлюбу, [PERSON] пред`явила до виконавчої служби рішення суду та державним виконавцем було нараховано заборгованість за весь період з 2013 року. Вказуючи, що твердження [PERSON] про те, що він ухилявся від сплати аліментів на утримання доньки, є неправдивими, умисних дій щодо ухилення від сплати аліментів він не вчиняв, просив у позові відмовити. 19.05.2020 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву 18.08.2020 року представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про скасування заборгованості по аліментам. 31.05.2021 року представникам позивача подано заяву про поновлення провадження у справі. 08.12.2021 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на свою користь пеню у зв?язку з несплатою аліментів в сумі 31086,25 гривень, інфляційні втрати в сумі 37646,25 гривень та 3% річних в сумі 13327,36 гривень. 28.12.2021 року відповідачем подано відзив на уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 03.05.2022 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 03.05.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у зв?язку з неявкою позивача та її представника в судові засідання. Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.02.2022 року ухвалу суду від 03.05.2022 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду. В судовому засіданні представник позивача на позові наполягав, вказуючи, що факт невиконання [PERSON] обов?язку щодо утримання дитини встановлений постановою суду апеляційної інстанції, тривалий період непред`явлення [PERSON] рішення суду про стягнення аліментів до примусового виконання пов?язане із її почуттями до [PERSON] , натомість про існування судового рішення [PERSON] був обізнаний та не виконував його, аліменти не сплачував, тож є підстави для стягнення пені, а також застосування положень ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості. Також представник позивача вказав. що наразі заборгованості по сплаті аліментів відповідач не має. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову повністю заперечував, вказуючи, що позивачка, отримавши рішення суду у 2013 році, до примусового виконання його не пред`являла, оскільки сторони проживали у шлюбі та [PERSON] виконував свій обов?язок щодо утримання доньки. Після відкриття виконавчого провадження [PERSON] погасив повністю заборгованість по аліментам за період часу з урахуванням рішення суду апеляційної інстанції щодо звільнення від заборгованості по сплаті аліментів, а також немає наразі заборгованості по сплаті аліментів, у зв?язку із чим просив у позові відмовити. При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне. 14.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2020 року (а.с. 152). [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , а [INFO] року син [PERSON] [PERSON] з 29.08.2014 року зареєстрована проживаючою за адресою: [ADDRESS] , згідно із довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Судом не оцінюються довідки голів правління ОСББ «Відродження 12А» та «Червона 3А» (а.с. 38. 63) щодо фактичного проживання [PERSON] та дітей сторін за певними адресами, адже голови правління ОСББ не мають жодних повноважень встановлювати факти проживання чи непроживання осіб у певному житловому приміщенні. Згідно із листом АТ «Мотор Січ» від 24.03.2020 року та довідок про заробітну плату, направлених на запит представника [PERSON] , [PERSON] працевлаштований на АТ «Мотор Січ» з 04.12.1995 року. На момент стягнення аліментів та весь подальший період [PERSON] продовжував працювати на АТ «Мотор Січ». [PERSON] працювала з 12.10.2017 року в ТОВ «Місто для людей Запоріжжя», з 10.05.2019 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною, як зазначено у довідці від 25.03.2020 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2013 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 01.03.2013 року до досягнення [PERSON] повноліття. Того ж дня було видано виконавчий лист за рішенням суду. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя від 12.03.2020 року відкрите виконавче провадження з виконання рішення суду від 22.04.2013 року. Одночасно постановами державного виконавця від 12.03.2020 року накладено арешт на майно [PERSON] , оголошено розшук майна боржника, звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи відповідача (а.с. 136-139). Відповідно із розрахунком державного виконавця від 27.03.2020 року станом на 31.01.2020 року за період з квітня 2013 року по січень 2020 року [PERSON] нараховано заборгованість зі сплати аліментів в сумі 176404,38 гривень (а.с. 27). Постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2021 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020 року, яким скасовано заборгованість [PERSON] по аліментам на утримання [PERSON] за період з 01.04.2013 року по 01.02.2020 року, прийняте нове рішення про часткове задоволення позову [PERSON] , зменшено розмір заборгованості по аліментам, виключено з нього період нарахування заборгованості з квітня 2013 року по лютий 2017 року на загальну суму 79689,9 гривень. Згідно із розрахунком державного виконавця від 13.05.2021 року станом на 31.03.2021 року за період з березня 2017 року по березень 2021 року [PERSON] мав заборгованість зі сплати аліментів в сумі 93585,63 гривень (а.с. 109). З зазначеного розрахунку, а також звіту АТ «Мотор Січ» від 25.03.2021 року (а.с. 110) вбачається, що з квітня 2020 року з заробітку [PERSON] відраховувалось 35% на сплату поточних аліментів, а також на погашення заборгованості за попередній період часу. З розрахунку державного виконавця від 29.11.2011 року вбачається. що станом на 30.09.2021 року розмір заборгованості по аліментам складав 91711,84 гривні. Відповідно із розрахунком державного виконавця від 15.03.2023 року станом на 28.02.2023 року [PERSON] не має заборгованості по аліментам, наявна переплата в сумі 788,55 гривень. З зазначеного розрахунку вбачається, що у січні 2023 року боржником в рахунок заборгованості були внесено 82909,03 гривні. З інших письмових доказів, наданих сторонами, вбачається, що в ході виконавчого провадження з виконання рішення суду державним виконавцем вживались заходи щодо розшуку майна [PERSON] , сторонами оскаржувались рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а також за заявами [PERSON] були внесені відомості про кримінальні провадження, пов?язані з виконанням рішення суду про стягнення аліментів. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень ст. 180, 181, 182, 183, 184 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 196 ч. 1 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, передумовою для застосування неустойки за прострочення сплати аліментів, є вина особи, яка зобов?язана такі аліменти сплачувати. Водночас наданими сторонами та дослідженими судом доказами не підтверджено, що заборгованість по аліментам виникла з вини [PERSON] , адже до березня 2020 року [PERSON] не вчиняла заходів з реалізації рішення суду про стягнення аліментів, а після пред`явлення виконавчого листа до виконання, починаючи з березня 2020 року [PERSON] добросовісно сплачувались поточні аліменти, а також і відшкодовувалась заборгованість по аліментам за попередній період. Посилання представника позивача про те. що постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2021 року встановлено преюдиційний факт неналежного виконання [PERSON] обов?язку із матеріального забезпечення [PERSON] суд розцінює як невірне тлумачення представником положень ст. 82 ЦПК України. Так, статтею 82 ч. 4. 5 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В постанові Запорізького апеляційного суду від 24.02.2021 року зазначено, що сам по собі факт проживання сім`єю [PERSON] та [PERSON] до лютого 2020 року та забезпечення сім?ї не свідчить про те, що саме витрати на дочку [PERSON] були такого розміру, який би відповідав рішенню суду про стягнення аліментів та вимогам Закону України «Про охорону дитинства» щодо забезпечення дитині таких умов життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини. Отже судом апеляційної інстанції не встановлювалось факту неналежного утримання [PERSON] доньки [PERSON] , а лише констатовано відсутність належних та достатніх доказів того, що на утримання [PERSON] . [PERSON] спрямовувалась саме 1/4 частка від його заробітку (доходу). При цьому суд враховує і те, що обов`язок з утримання дитини є рівним для обох батьків, тобто [PERSON] та [PERSON] мали однаковою мірою надавати матеріальне забезпечення їх доньки. Якою мірою [PERSON] брала участь у забезпеченні матеріальних потреб [PERSON] невідомо, адже суду не надано документів щодо заробітку (доходу) [PERSON] за період часу з 01.04.2013 року. Водночас відомості про те, що [PERSON] до жовтня 2017 року була працевлаштована чи мала якийсь дохід, за рахунок якого виконувала свій обов?язок з утримання [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. З травня 2019 року [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за [PERSON] , отже не мала самостійного доходу, який би міг витрачатись на утримання [PERSON] . Отже, враховуючи вищевказані обставини, виходячи з того, що обов`язок з матеріального утримання неповнолітньої дитини покладений на її батьків в рівному ступеню, за відсутності чи недостатності доходів матері відповідні витрати на матеріальне забезпечення [PERSON] очевидно мав нести її батько [PERSON] . При цьому позивачем не надано доказів того, що, починаючи з 2013 року виключно вона матеріально утримувала доньку, а рівно і не надано доказів на підтвердження того, що матеріальна участь з боку [PERSON] була недостатньою для забезпечення потреб дитини. Про достатність такого утримання з боку [PERSON] свідчить той факт, що [PERSON] , яка щонайменше з травня 2019 року перебувала у відпустці та не мала самостійного доходу, який би міг використовуватись на утримання доньки, для примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів звернулась лише у березні 2020 року, тобто через сім років після ухвалення відповідного рішення судом. За вищевказаних обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у зв?язку з несплатою аліментів, адже не вбачає умисних дій відповідача, які б були спрямовані на ухилення від сплати аліментів. Щодо вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості по аліментам, то ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, суд враховує, що ця норма регулює правовідносини між боржником та кредитором щодо невиконання договірних зобов`язань, а не до інших відносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема і щодо обов`язку сплачувати аліменти та застосування пені при несвоєчасній їх сплаті. Відповідальність за несплату аліментів передбачена спеціальною нормою закону, а саме ст. 196 СК України, та визначена у виді обов?язку сплати пені, у стягненні якої судом відмовлено. При цьому суд також враховує і те, що з моменту пред`явлення [PERSON] до виконання виконавчого листа про стягнення аліментів [PERSON] своєчасно та в повній мірі виконував обов?язок зі сплати аліментів, при цьому відомості щодо розміру його фактичних витрат на утримання [PERSON] до березня 2020 року відсутні. За таких обставин, підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України суд не вбачає, тож у позові в цій частині також належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed