Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

18.02.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом, з урахуванням ухвал суду від 30.09.2022 року та від 30.03.2023 року, до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, в якому позивач просить суд: - зняти арешт та скасувати заборону на відчуження з нерухомого майна померлого [PERSON] , який був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони його відчуження від 14.09.2004 року відділом державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції. та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 14.02.2005 року за №1677891. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона не може оформити спадкові права у нотаріальному порядку після смерті сина, бо на майно померлого було накладено арешт на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції від 14.09.2004 року з примусового виконання виконавчого листа №2-543 від 03.03.2004 року про стягнення з її сина боргу у розмірі 1474,77 грн. Проте на день подання позову виконавчий лист не перебуває на примусовому виконанні, виконавче провадження в межах якого було накладено арешт відсутнє. Проте арешт залишився незнятим, відсутні підстави для досудового зняття арешту, що і зумовило звернення позивача до суду з позовом про зняття арешту з майна. Відповідачі у встановлений судом строк не надали відзивів на позов. Третя особа не подала до суду пояснень щодо позову. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.02.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 30.09.2022 року було залучено до участі в цивільній справі №203/886/22 правонаступника відповідача-1 Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (адреса місцезнаходження: вул. Старокозацька, буд. 56, м. Дніпро; код ЄДРПОУ 44703621; електронна адреса: info_bb@dpm.dp.dvs.gov.ua). Ухвалою суду від 30.03.2023 року було замінене первісне найменування відповідача-1 з: Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на нове найменування: Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У судове засідання учасники справи не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Також представник позивача зазначила, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник третьої особи подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв щодо участі у судових засіданнях до суду не надсилали, заяв по суті спору не подавали. У зв`язку з цим, суд, враховуючи позицію сторони позивача, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Під час розгляду справи судом були досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю та єдиною спадкоємицею померлого [INFO] сина [PERSON] , [INFO] . До складу спадкового майна входить 1/8 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , що станом на 17.12.2008 року зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . Постановою державного нотаріуса П`ятої дніпровської нотаріальної контори від 10.02.2022 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з наявністю накладеного арешту. Це підтверджується матеріалами спадкової справи №393/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , копіями свідоцтва про смерть від 20.04.2021 року, серії [NUMBER] , свідоцтва про право власності на житло від 13.10.2008 року, листом КП «ДМБТІ» ДМР від 24.11.2021 року №16009, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою державного нотаріуса від П`ятої дніпровської нотаріальної контори від 10.02.2022 року. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою про арешт, АЕ №910268, 14.09.2004, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, державним реєстратором: П`ятою дніпровською нотаріальною конторою 14.02.2005 року було зареєстроване обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер: 1677891, об`єкт обтяження: квартира за адресою: [ADDRESS] . Це також підтверджується копіями: постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції від 14.09.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою на виконання виконавчого листа №2-543, виданого 03.03.2004 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення зі [PERSON] боргу у розмірі 1474,77 грн на користь СП «УМС», рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2004 року, справа №2-543/04, яке набрало законної сили станом на 02.03.2004 року, листа П`ятої дніпровської нотаріальної контори від 28.12.2021 року №1717/02-14. Відповідно до листа-відповіді Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі від 17.01.2022 року №17.5-34/1413/10, адвоката Сустав Н.В. в інтересах позивача [PERSON] було повідомлено про те, що виконавчі провадження у відділі зберігаються за останні три роки. Згідно з автоматизованої системи виконавчого провадження, інформація щодо виконавчих проваджень відносно [PERSON] , [INFO] , та виконавчого листа №2-543/04 від 03.03.2004 року відсутня. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу зняття арешту з нерухомого майна. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна сторона має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 року № 6 надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Положеннями частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в\~порядку, встановленому законом. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, справа № 1-10/2004, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. ст.\~1220,\~1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України\~визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинний на момент примусового виконання виконавчого листа від 03.03.2004 року), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна. Аналогічні положення закріплені\~і у ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII\~(далі Закон № 1404-VIII, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин 17.01.2021 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 56 Закону №1404-VIII,\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення . Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1, ч. 4\~\~ст. 59 Закону\~№1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Згідно з ч. 5\~ст. 59 Закону\~№1404-VIII,\~ у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. За змістом ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в цивільному процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що через наявність арешту порушуються права позивача на належне оформлення спадкових прав на нерухоме майно після смерті сина, користування та розпорядження спадковим майном. Тому порушені права позивача підлягають відновленню та судовому захисту у заявлений позивачем спосіб шляхом скасування арештів майна. При цьому позивач довела обставини, на які посилається у позові, як на підставу своїх вимог, та які входять у предмет доказування у справі, належними, допустимими та достатніми доказами. Крім того, суд враховує те, що на момент судового розгляду справи відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження стосовно позивача, а арешт, накладений на майно її сина, порушують її спадкові права на нерухоме майно. Внаслідок цього вона не має можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим нерухомим майном на власний розсуд, оформити спадкові права у встановленому законом порядку. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. \~ \~ \~ \~Суд, з урахуванням викладеного вище, враховуючи факт наявності для позивача перешкод у користуванні та розпорядженні спадковим майном, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 496,20 грн з кожного, відповідно, у загальному розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved