Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачі \~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення відсотків за користування коштами. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтували тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 з відповідача на користь позивачів стягнуто грошову компенсацію вартості 5/9 часток квартири, загальною площею 64,3 кв. м та житловою площею 39,1 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 605390 грн, а також припинено право власності позивачів на 5/9 часток вказаного вище об`єкта нерухомого майна та стягнуто з відповідача на користь позивачів судовий збір у розмірі 6053,90 грн. Указане рішення суду набрало законної сили 12.07.2022. Однак станом на 16.12.2022 таке рішення відповідачем не виконане. Позивачі вказали, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відтак позивачі вважають, що відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми за користування грошовими коштами за період з 12.07.2022 до 16.12.2022, що становить 7861,78 грн (605390 грн х 3% / 100 % / 365 днів х 158 днів = 7861,78 грн). Крім цього, позивачі зазначили, що відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відтак позивачі вважають, що відповідач за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, враховуючи рівень облікової ставки Національного банку України, зобов`язаний за період з 12.07.2022 до 16.12.2022 сплатити кошти у сумі 65514,81 грн (605390 грн х 25 % (облікова ставка Національного банку України) / 100 % / 365 днів х 158 днів = 65514,81 грн). За таких підстав відповідно до вимог ст. 625, ст. 1048 ЦК України позивачі просять стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсотки за користування коштами у розмірі 73376,59 грн. 23.12.2022 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, призначено судове засідання на 02.02.2023, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 02.02.2023 за клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 01.03.2023. 17.02.2023 на офіційну електронну адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив [PERSON] , від імені якого діє адвокат Сампара Н.М., у якому відповідач заперечив проти задоволення позову та просив у позові відмовити. Відзив мотивував тим, що сторони не укладали будь-яких договорів, в тому числі позики чи кредиту, відтак відсутня правова підстава для звернення до суду з даним позовом. Доказів договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у відповідача як боржника грошового зобов`язання перед позивачами як кредиторами не додано. Так, ст. 625 ЦК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Крім цього, відповідач вказав, що даний позов пред`явлено до суду 16.12.2022, тобто ще до отримання [PERSON] копії рішення суду від 03.06.2022, яка була отримана ним лише 30.12.2022, зважаючи на те, що цивільна справа була скерована до суду апеляційної та касаційної інстанції у зв`язку з оскарженням позивачами рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу. Також відповідач звертає увагу, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 в частині припинення права власності позивачів на 5/9 часток квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не виконано у зв`язку з відмовою державного реєстратора у державній реєстрації права власності за відповідачем. При цьому відповідач 26.12.2022, 27.12.2022 та 16.02.2023 частково виконав рішення суду від 03.06.2022, оскільки сплатив кошти на загальну суму 150000 грн. Відтак необґрунтованою є сума, на яку відбувається нарахування, а також дата початку розрахунку, а саме 12.07.2022. 01.03.2023 за клопотанням представника позивачів судове засідання відкладено на 27.03.2023. 02.03.2023 позивачі \~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діє адвокат Гриців О.Я., через систему «Електронний суд» подали до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідь на відзив, в якій зазначили, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у справі № 14-16цс18 від 16.05.2018, Суд відступив від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 у справі N 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Так само позивачі не погоджуються з доводами відповідача про те, що даний позов пред`явлено до суду до отримання відповідачем копії судового рішення, зважаючи на те, що сторона відповідача була обізнана про наявність рішення у справі № 607/29887/19, яке не оскаржувалось та набрало законної сили ще 12.07.2022. Докази, які б підтверджували наявність перешкод в отримання копії рішення від 03.06.2022, не надані. Також безпідставними є доводи відповідача щодо невиконання вказаного рішення суду в частині припинення права власності за позивачами. Крім цього, позивачі вважають необґрунтованими доводи відповідача щодо нарахування відсотків на суму боргу 455390 грн, зважаючи на те, що відповідачем частково виконане судове рішення після 16.12.2022, тобто після пред`явлення даного позову до суду. 20.03.2023 на офіційну електронну адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшли заперечення [PERSON] , від імені якого діє адвокат Сампара Н.М., у яких відповідач позов не визнав з підстав зазначених у відзиві. 27.03.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, клопотання позивачів про збільшення позовних вимог та клопотання представника відповідача про долучення доказів залишені без розгляду у зв`язку з пропуском встановленого законодавцем строку для подання таких клопотань, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів з підстав його необґрунтованості та пропуску встановленого законодавцем строку для подання такого клопотання. У судовому засіданні 27.03.2023 представник позивачів адвокат Світлик О.М. позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 пред`явлено до примусового виконання у грудні 2022 року. Не заперечував, що між сторонами наявні делікті зобов`язання. Не зміг надати відповідь, з яких підстав до деліктних зобов`язань мають застосовуватися положення ст. 1048 ЦК України, яка регулює договірні відносини. У судовому засіданні 27.03.2023 відповідач [PERSON] та його представник адвокат Сампара Н.М. позов не визнали з підстав, зазначених у відзиві та запереченні, та просили у позові відмовити повністю. Представник відповідача пояснила, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 625, 1048 ЦК України. Зазначила, що відповідач не був обізнаний про наявність рішення від 03.06.2022, оскільки не був присутній при його ухваленні та не отримував його копію засобами поштового зв`язку. Копія рішення від 03.06.2022 отримана відповідачем лише 30.12.2022. Зауважила, що відповідач частково виконав рішення суду та сплатив на користь позивачів 150000 грн, а тому вважає, що нарахування відсотків не може бути здійснено на первісну суму, яка зазначена у рішенні. У судове засідання 27.03.2023 позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, однак приймають участь у судовому процесі через свого представника. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). За змістом ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 вказано на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Суд встановив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 у справі № 607/29887/19 ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] грошову компенсацію вартості 5/9 часток квартири, загальною площею 64,3 кв. м та житловою площею 39,1 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 605390 грн, а також припинено право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 5/9 часток указаної квартири. Рішення суду набрало законної сили 12.07.2022 (а.с. 15-20). 07.12.2022 відкрито виконавче провадження № 70480053 з примусового виконання вказаного вище рішення суду, де боржником є [PERSON] , а стягувачем [PERSON] (а.с. 14). Таким чином суд погоджується з доводами позивачів про те, що наявність судового рішення про стягнення коштів не позбавляє позивачів права на стягнення з відповідача 3 % річних за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Станом на 16.12.2022 відповідач не вчиняв жодних дій з метою виконання рішення суд від 03.06.2022, що не заперечувалось учасниками справи у судовому засіданні. Відтак суд доходить висновку, що розмір 3 % річних за користування грошовими коштами, які відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивачів за період з 12.07.2022 до 16.12.2022, становить 7861,78 грн (605390 грн х 3% / 100 % / 365 днів х 158 днів = 7861,78 грн). При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що останній не був обізнаний про наявність такого рішення та не отримав копію такого рішення, зважаючи на те, що [PERSON] був обізнаний про наявність спору між сторонами, який вирішувався під час розгляду цивільної справи № 607/29887/19. Відповідач зобов`язаний був в розумні інтервали часу цікавитись про стан розгляду відомого йому судового провадження. Крім цього, зі змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 у справі № 607/29887/19 вбачається, що представництво інтересів [PERSON] здійснювала кваліфікований адвокат, яка могла належним чином здійснити реалізацію прав відповідача. Більше того докази, які б підтверджували наявність перешкод в отриманні копії рішення суду від 03.06.2022, в тому числі у зв`язку з перебуванням цивільної справи в суді апеляційної інстанції з підстав оскарження стороною позивачів додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, суду не надано. Так само суд відхиляє доводи відповідача щодо необґрунтованості суми коштів, на яку здійснюється нарахування 3 % річних. Так, суд приймає до уваги, що відповідач на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 перерахував до органу державної виконавчої служби кошти на загальну суму 150000 грн, що підтверджується платіжними квитанціями від 26.12.2022, 27.12.2022 та 16.02.2023 (а.с. 65-66). Разом з тим нарахування 3 % річних за користування грошовими коштами здійснюється за період з 12.07.2022 до 16.12.2022, тобто до моменту часткового виконання відповідачем рішення суду від 03.06.2022, а тому таке нарахування здійснюється на суму заборгованості, яка була наявна саме станом на 16.12.2022, тобто 605390 грн. Поряд з цим суд відхиляє доводи позивачів щодо стягнення з відповідача на їх користь за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання коштів у сумі 65514,81 грн (605390 грн х 25 % (облікова ставка Національного банку України) / 100 % / 365 днів х 158 днів = 65514,81 грн), які розраховані відповідно до ст. 1048 ЦК України, оскільки такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Системний аналіз зазначеної вище норми права свідчить про те, що положення ст. 1048 ЦК України регулюють договірні відносини між сторонами, які виникають між ними на підставі укладення договору, тобто на підставі домовленості сторін, яка характеризується їх вільним волевиявленням шляхом узгодження умов подальшої співпраці таких сторін. Разом з тим суд не встановив наявність між сторонами договірних відносин, оскільки зобов`язання відповідача зі сплати коштів на користь позивачів виникло на підставі судового рішення. Так само у судовому засіданні представник позивачів не заперечував, що між сторонами наявні саме деліктні правовідносини. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що положення ст. 1048 ЦК України не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, а відтак позов в частині стягнення з відповідача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання коштів у сумі 65514,81 грн є таким, що задоволенню не підлягає. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, які встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст. 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. Так, під час вирішення питання про можливість зменшення загального розміру 3 % відсотків річних, який становить 7861,78 грн, як відповідальності відповідача за час прострочення грошового зобов`язання, суд приймає до уваги таке. Зі змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 у справі № 607/29887/19 (а.с. 15-20) вбачається, що саме позивачі у даній справі були ініціаторами звернення до суду щодо стягнення грошової компенсації з [PERSON] та припинення права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 5/9 часток квартири, загальною площею 64,3 кв. м та житловою площею 39,1 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також під час розгляду цивільної справи № 607/29887/19 [PERSON] вказував, що виплата на користь позивачів грошової компенсації вартості 5/9 часток вказаного вище об`єкта нерухомого майна буде надмірним тягарем для нього. Крім цього, зі змісту ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.02.2023 у справі № 607/29887/19 (а.с. 86-92) вбачається, що відповідач звертався до суду з заявою про розстрочення виконання судового рішення у даній цивільній справі. Так, суд приймає до уваги те, що [PERSON] було відмовлено у розстроченні виконання судового рішення, проте сам по собі факт звернення відповідача з такою заявою свідчить про важке матеріальне становище останнього та його бажання виконати рішення суду. Більше того зі змісту ухвали від 15.02.2023 вбачається, що 07.12.2022 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про арешт коштів боржника [PERSON] , а саме накладено арешт на всі грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів. Також 07.12.2022 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. Указані обставини свідчать про те, що відповідач позбавлений можливості, зокрема, здійснити реалізацію належного йому майна з метою виконання судового рішення. При цьому позивачі не позбавлені можливості в межах виконавчого провадження, будучи стягувачами, вживати заходів з метою належного та ефективного виконання рішення суду шляхом реалізації нерухомого майна боржника. Однак докази, які б підтверджувати факт вчинення позивачами таких дій, суду не надані. Більше того суд звертає увагу, що виконавче провадження № 70480053 відкрите лише на підставі заяви [PERSON] (а.с. 14). Докази, які б підтверджували, що [PERSON] та [PERSON] зверталися до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 у справі № 607/29887/19, суду не надано. Такі обставини дають суду підстави сумніватися у прагненні позивачів [PERSON] та [PERSON] якнайшвидше здійснити реалізацію своїх майнових прав. Також суд встановив, що на виконання рішення суду від 03.06.2022 відповідачем перераховано до органу державної виконавчої служби кошти на загальну суму 150000 грн, що підтверджується платіжними квитанціями від 26.12.2022, 27.12.2022 та 16.02.2023 (а.с. 65-66). Указані обставини свідчать про те, що [PERSON] не ухиляється від виконання рішення суду, оскільки вживає заходи з метою його виконання у межах свого фінансового стану. Крім цього, суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] також позбавлений можливості реалізувати своє право на виконання рішення суду від 03.06.2022 в частині припинення права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 5/9 часток квартири, загальною площею 64,3 кв. м та житловою площею 39,1 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 04.01.2023 (а.с. 64). З урахуванням зазначених вище обставин суд доходить висновку про можливість зменшення загального розміру відсотків річних як відповідальності відповідача за час прострочення грошового зобов`язання на суму, що становить 7861,78 грн. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивачі сплатили судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № 28К4-ККХР-10Т5-99М5 від 16.11.2022 (а.с. 21). Відтак з урахування вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивачів. Також відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що представник позивачів адвокат Світлик О.М. та представник відповідача адвокат Сампара Н.М. до виходу суду до нарадчої кімнати (оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного провадження, яке не передбачає проведення судових дебатів) зробили усні заяви про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, які сплатили сторони у зв`язку з розглядом цієї справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне згідно зі ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати. При цьому суд враховує, що адвокат Самапара Н.М. подала попередній розрахунок суми судових витрат не у відзиві, а в запереченні. \~ \~ \~ \~ Однак системний аналіз ч. 2 ст. 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку витрат у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом ч. 2 ст. 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 922/1897/18, від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16223/18, від 21.05.2020 у справі № 922/2167/19, від 10.12.2020 у справі № 922/3812/19, а також у постанові від 08.01.2021 у справі № 161/20630/18. Відтак суд вважає за можливе здійснити розгляд питання щодо розподілу судових витрат, понесених як позивачами, так і відповідачем.

Outcome: dismissed