Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача адвокат Яресько Т.В. звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 181 876,07 грн та 3 % річних у розмірі 28374,00 грн, по заборгованості встановленій рішення Рокитнянського суду Київської області від 10.03.2010 по справі № 1-4/10, яким стягнуто з засудженого [PERSON] на користь позивачки в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог вказує, що вище вказане рішення суду відповідачем виконано не було, чим боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, тому на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі сплаченого ним судового збору в сумі 2 102,50 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 20 000 грн. Стороною відповідача надано відзив, яким частково визнаються заявлені позовні вимоги. Процесуальні дії у справі Протоколом автоматизовано розподілу судової справи між суддями від 26.01.2022 зазначену справу передано у провадження судді Чорненької О.І. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 07.04.2022 відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 03.08.2022 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 10.11.2022 ухвалено проводити судовий розгляд справи, призначений на 14 годину 15.11.2022 за участю представника позивачки - адвоката Яреська Т.В. в режимі відеоконференції. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 22.11.2022 ухвалено проводити судовий розгляд справи, призначений на 13 годину 12.12.2022 за участю представника позивачки - адвоката Титаренко Н.Б. в режимі відеоконференції. Сторона позивача у судове засідання призначене на 11 годину 22.03.2023 не прибула. Натомість представник позивача - адвокат Титаренко Н.Б., через електронний суд, надіслала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. При цьому позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Сторона відповідача у судове засідання не прибула. Однак, представник відповідача - адвокат Іллінський О.В., через офіційну електронну адресу суду, надіслав до суду додаткові пояснення, якими позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних визнають частково в межах трирічного строку давності. Відносно суми інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 24.03.2010 по 21.01.2019, просить застосувати давність у відповідності до ст. 267 ч. 4 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 10.03.2010 по справі №1-4/10 визнано винним [PERSON] за ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді семи років шести місяців позбавлення волі з побавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Вказаним рішенням стягнуто з засудженого [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди - 9 892,70 грн. та 70000.00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього - 79 892,70 грн. Справа № 1-4/10 стосувалось притягнення до кримінальної відповідальності за подвійне вбивство [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння батьків [PERSON] . Станом на 2021 рік, рішення суду [PERSON] так і не виконав, та не сплатив [PERSON] матеріальну та моральну шкоду. 07.06.2010 виконавче провадження відкрито за номером №19856649. З 07.06.2010 виконавчий лист № 1-4/10 перебував на виконанні в ДВС Рокитнянського районного управління юстиції, періодично повертався [PERSON] , вона його переподавала, виконавче провадження поновлювалось. В 2015 році виконавчий лист було втрачено. Позивач всі ці роки здійснювала дії, спрямовані на примусове стягнення боргу з [PERSON] , оскільки останній в добровільному порядку борг не сплачував. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду міста Києва від 22.12.2021 було видано дублікат виконавчого листа №1-4/10 та поновлено строк для пред`явлення його до виконання. Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10.03.2010 по справі №1-4/10 про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 79892,70 грн. виконано не було. Відповідач не сплачував жодного платежу на користь [PERSON] з моменту винесення рішення і по дату звернення до суду 21.01.2022. Початок прострочення повернення заборгованості у розмірі 79892,70 грн. - дата набрання рішенням Рокитнянського районного суду Київської області по справі №1-4/10 законної сили, тобто - 24.03.2010. Період нарахування боргу є 24.03.2010 по 21.01.2022 та становить інфляційні втрати у розмірі 181 876,07 грн та 3% річних у розмірі 28 374,00 грн. (розрахунок боргу додається). 12.12.2022 до суду представником відповідача - адвокатом Іллінським О.В. надано відзив, яким сторона відповідача частково визнає заявлені позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нархованих за період в межах трирічного строку давності. Крім того, зазначив, що розрахунок зазначених стягнень необхідно проводити з урахуванням розміру дійсної залишкової заборгованості відповідача з урахуванням часткового виконання ним свого зобов`язання по відшкодуванню шкоди в ході виконавчого провадження та у добровільному порядку через пошту. Вказав, що з метою надання доказів часткового погашення відповідачем заборгованості надіслані відповідні адвокатські запити до Рокитнянського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та до Київської міської дирекції АТ "Укрпошта". 22.03.2023 представником відповідача надіслано до суду додаткові пояснення, якими сторона відповідача позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних визнають частково в межах трирічного строку давності. Відносно суми інфляційних втрат та 3 % річних річних, нарахованих за період з 24.03.2010 по 21.01.2019, просить застосувати давність у відповідності до ст. 267 ч. 4 ЦК України. 22.03.2023 представником позивача надіслано до суду заяву, якою представник просить не приймати до розгляду та повернути представнику відповідача додаткові пояснення від 22.03.2023, обгрунтовуючи положеннями ч. 5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. На підставі частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України) Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВС України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Судовим розглядом встановлено, що вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 10.03.2010 по справі №1-4/10 визнано винним [PERSON] за ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді семи років шести місяців позбавлення волі з побавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Вказаним рішенням стягнуто з засудженого [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди - 9 892,70 грн. та 70000.00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього - 79 892,70 грн. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, підтвердженого судовим рішенням. Отже, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком Рокитнянського суду Київської області від 10.03.2010 по справі № 1-4/10 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з відповідача на користь [PERSON] 79982,70 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Грошове зобов`язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди за вироком суду на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідачів з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Відповідач знав про грошове зобов`язання, що підтверджується ухваленим вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 10.03.2010 по справі №1-4/10 визнано винним [PERSON] за ч. 3 ст. 286 КК України, яким стягнуто з засудженого на користь [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди - 9 892,70 грн. та 70000.00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього - 79 892,70 грн, та порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Однак, суд не може повністю погодитися з наданими позивачем розрахунками, виходячи з наступного. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. Так, за період, зазначений представником позивача - адвокатом Яресько Т.В. в позові, з 24.03.2010 по 21.01.2022, інфляційні виплати на прострочену суму боргу в розмірі 79892,70 грн. з урахуванням індексу інфляції складають: 79892,70 грн.(сума боргу) х 333,90 (загальний індекс інфляції) : 100 - 79892,70 грн.(сума боргу) = 186 869, 03 грн. Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за вказаний період складає 186 869, 03 грн. Однак, оскільки за розрахунком суду сума за вимогами про стягнення інфляційних втрат по зобов`язанню з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнутої вироком Рокитнянського суду Київської області від 10.03.2010 по справі № 1-4/10, є більшою за суму, яку просить стягнути позивач (так як позивач не застосував індекс інфляції за грудень 2021 року та січень 2022 року), відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог, а саме у розмірі 181 876,07 грн., що не позбавляє позивача права звернутися до суду з відповідною вимогою про стягнення інфляційних витрат з відповідачів на суму, що не охоплена даним судовим рішенням. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Період розрахунку приймається з 24.03.2010 по 21.01.2022. Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 79 892,7 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 4321 (кількість днів прострочення):100= 28 374 грн. Відтак, сума інфляційних витрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, розрахована на прострочену суму боргу у розмірі 79 892,7 грн. за період з з 24.03.2010 по 21.01.2022 складає 181 876,07 грн. (інфляційні втрати) та за період з 24.03.2010 по 21.01.2022 року складає 28 374 грн (3% річних). Висновки за результатами розгляду За правилами статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. При прийнятті рішення суд не бере до увага обгрунтування представника відповідача викладені у відзиві та додаткових поясненнях від 22.03.2023, так як представником відповідача не надано жодних доказів на підтвердження часткового погашення відповідачем заборгованості, тому інфляційні витрати та 3 % річних застосовуються до загальної суми заборгованості за завдану матеріальну та моральну шкоду у розмірі 79892,7 грн. 22.03.2023 представником відповідача надіслано до суду додаткові пояснення, якими сторона відповідача позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних визнають частково в межах трирічного строку давності. Відносно суми інфляційних втрат та 3 % річних річних. нарахованих за період з 24.03.2010 по 21.01.2019, просить застосувати давність у відповідності до ст. 267 ч. 4 ЦК України. Однак суд не приймає до розгляду часткове визнання позову стороною відповідача оскільки стороною відповідача не виконані положеннями ч. 5 ст. 49 ЦПК України, відповідно до яких, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Враховуючи, що відповідачем та його представником не направлена заява про часткове визнання позовних вимог позивачу у справі, суд відмовляє у прийнятті такої заяви. Разом з тим, суд приймає клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення інфляційних та 3% річних, оскільки дане клопотання подане до прийняття рішення судом по суті. Щодо застосування строку позовної давності до частини позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З матеріалів справи встановлено, що відповідач знав про грошове зобов`язання, що підтверджується ухваленим вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 10.03.2010 по справі №1-4/10 за яким [PERSON] визнано винним за ч. 3 ст. 286 КК України та стягнуто з засудженого на користь [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди - 9 892,70 грн. та 70000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього - 79 892,70 грн, та порушив вказане грошове зобов`язання, внаслідок чого у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком суду, яке набрали законної сили, про стягнення матеріальної шкоди в сумі 9 892,70 грн. та 70000.00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього - 79 892,70 грн. 07.06.2010 виконавче провадження відкрито за номером №19856649. З 07.06.2010 виконавчий лист № 1-4/10 перебував на виконанні в відділі ДВС Рокитнянського районного управління юстиції, періодично повертався [PERSON] , вона його переподавала, виконавче провадження поновлювалось. В 2015 році виконавчий лист було втрачено. Весь період заборгованості позивач здійснювала дії, спрямовані на примусове стягнення боргу з [PERSON] , оскільки останній в добровільному порядку борг не сплачував. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2021 було видано дублікат виконавчого листа №1-4/10 та поновлено строк для пред`явлення його до виконання. Зобов`язання повинно виконуватись самостійно боржником. Однак, відповідач заборгованість не погасив ні у добровільному порядку, ані у примусовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що з часу видачі дублікату виконавчого листа у позивача відліковується строк позовної давності до нарахування інфляційних та 3% річних. Враховуючи, що дублікат виконавчого листа видано 22.12.2021 та поновлено строк передачі його до виконання а позов подано до суду 26.01.2022, то строк позовної давності позивачем не пропущено. Оскільки, позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх прав, за таких обставин у позивача виникло право стягнення інфляційних витрат та 3% річних за весь період прострочення заборгованості. А тому відповідно до ст. 257 ЦК України строк зверненян із позовом до суду не пропущено. Підраховуючи суму стягнення, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК, вважаю, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Відтак, розрахунок суми інфляційних витрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, розрахована на прострочену суму боргу у розмірі 79 892,7 грн. за період з з 24.03.2010 по 21.01.2022 складає 181 876,07 грн. (інфляційні втрати) та за період з 24.03.2010 по 21.01.2022 року складає 28 374 грн (3% річних), є законною та обґрунтованою. Аналіз норм статей 12, 13, 89 ЦПК України дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за весь період прострочення заборгованості. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення за весь період заборгованості, а позовні вимоги до відповідача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 181 876,07 грн та 3 % річних у розмірі 28374,00 грн, по заборгованості встановленій вироком Рокитнянського суду Київської області від 10.03.2010 по справі № 1-4/10, яким стягнуто з засудженого [PERSON] на користь позивачки в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди, підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішення питання про судові витрати Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно з квитанцією про оплату № 0268610007 від 21.01.2022 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2102,50 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Яресько Тарач Віталійович надавав правничу допомогу позивачу [PERSON] . На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено копію договору про надання юридичних послуг 27.08.2021; додаток № від 30.12.2021 до договору про надання правничої допомоги від 27.08.2021, відповідно до якого вартість наданих юридичних послуг становить 20000 гривень. Також позивачем до матеріалів справи долучено копію акту приймання-передачі послуг № 1 від 30.12.2021 наданих позивачеві юридичних послуг на загальну суму 20000 гривень та квитанція № 30/12/2021 на суму 20000 гривень). У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що позивачем обґрунтовано розмір витрат на правничу допомогу в їх повному обсязі, сума таких витрат є співмірною, оскільки відповідає складності справи та наданому об`єму юридичної допомоги. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати по справі, що складаються із: судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 50 копійок та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного, ст.ст.625 ЦК України,

Outcome: approved