Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

13.09.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділ частки із спільної сумісної власності подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартиру [ADDRESS] . В позові зазначив, що з 07.06.2008 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.01.2021 року. В період шлюбу, а саме 18.07.2009 року, ними було придбано 2/3 частини вказаної квартири, які на праві власності зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , інша 1/3 частина квартири належить йому- [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17.05.2008 року. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири з [PERSON] . Ухвалою суду від 16.09.2022 року по справі відкрито провадження, визначено про розгляд справи у загальному позовному провадженні, призначено підготовче провадження. 11.10.2022 року від відповідачка [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що відповідачка позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила закрити провадження у справі, оскільки рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.06.2022 року було прийнято рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 23.11.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Ярошенко О.О. було подано заяву про зміну предмету позову, у якій представник позивача просив розділити спільну сумісну власність подружжя, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яною Станіславівною ( зареєстровано в реєстрі за № 852) наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 852. Також представник позивача [PERSON] - адвокат Ярошенко О.О. надав письмову заяву про відмову відповідачу у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки в обох вказаних справах однаковий предмет спору- спільна сумісна власність подружжя- частина квартири, але різні предмети позову- припинення частки зі сплатою компенсації її вартості та виділ частки. Ухвалою суду від 23.12.2022 року підготовче провадження по справі закрито, справо призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв щодо заперечення розгляду справи у їх відсутності, за участю їх представників-адвокатів, суду не подавали. За згодою представників сторін-адвокатів Ярошенка О.О. та Середи Д.М., суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідача, за участю їх представників, що не протиречить ст. 223 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ярошенко О.О. підтримав позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та категорично заперечував проти закриття провадження у справі з підстав, вказаних у заяві від 23.11.2022 року. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Середа Д.М. заперечував проти задоволення позовних вимог через їх безпідставність, оскільки предмет спору сторін є тотожним та Хортицьким районним судом м.Запоріжжя вже була розглянута аналогічна справа. Позивачем не доведено, що спірна частина квартири є спільним майном подружжя, вимоги безпідставні, а провадження по справі підлягає закриттю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06. 2008 року, від якого мають доньку- [PERSON] , [INFO] ( а.с.12). Заочним рішенням Хортицького районного суду від 18.01. 2021 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 18.02.2021 року ( а.с.13). Квартира [ADDRESS] , на праві свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 17.05. 2008 року Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а.с.15). 18.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу з [PERSON] , за яким відчужили належні їм 2/3 частини квартири [ADDRESS] ( а.с.14). Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.06.2022 року встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільно набутим майном подружжя [PERSON] ( а.с.21-25). Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, факт придбання 2/3 частин квартири подружжям у період шлюбу, не доказується при розгляді даного спору. Також, враховуючи обставини, встановлені вищевказаним рішенням суду, суд вважає що не підлягають доказуванню і обставини, на які посилається адвокат Середа Д.М., а саме набуття майна подружжям за власні кошти. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя - 2/3 частки квартири [ADDRESS] , які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя [PERSON] право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. 13.09.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділ частки із спільної сумісної власності подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартиру [ADDRESS] . 23.11.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Ярошенко О.О. до суду подано заяву про зміну предмету позову, у якій представник позивача просив розділити спільну сумісну власність подружжя, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яною Станіславівною ( зареєстровано в реєстрі за № 852) наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яною Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 852. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Середа Д.М. заперечував проти задоволення позовних вимог через безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки предмет спору сторін є тотожним та Хортицьким районним судом м.Запоріжжя вже була розглянута аналогічна справа. Позивачем не доведено, що спірна частина квартири є спільним майном подружжя, вимоги безпідставні, а провадження по справі підлягає закриттю. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ярошенко О.О., як у письмовій заяві так і у судовому засіданні, просив залишити без задоволення клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Середи Д.М. про закриття провадження у справі, оскільки в обох вказаних справах однаковий предмет позову- спільна сумісна власність подружжя, але різні предмети позову: у першому- припинення частки зі сплатою компенсації її вартості та виділ частки із спільного майна, у другому позові- поділ спільного майна подружжя. Заслухавши доводи представників сторін у цій частині, суд вважає, що жодних підстав для закриття провадження у справі не має, доводи представника відповідачки [PERSON] - адвоката Середи Д.М. у частині закриття провадження у справі не є слушними, протиречать матеріалам справи та зумовлені суб`єктивним трактуванням законодавства, а тому, провадження у даній справі не підлягає закриттю. Враховуючи встановлений факт набуття подружжям [PERSON] та [PERSON] , у період шлюбу- 18.07.2009 року, 2/3 частин квартири [ADDRESS] , суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved