Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА ВІННИЦЯ», в якому просив: 1. На розгляді по суті його позову приєднати оригінали відповіді та заяви-приєднання, надані йому відповіді в 2022 році. Які він подавав суду як ново виявлені обставини; 2. Визнати його право на виконання відповідачем ст. 5 ЦПК України при наданні йому відповіді; 3. Визнати його право на виконання відповідачем ст. 642 ЦК України при наданні ним заяви-приєднання; 4.Визнати недійсним та розірвати між сторонами договір від 01.01.2019; 5. Стягнути 30000 грн. матеріальної шкоди з відповідача за стягнуту з нього заборгованість; 6. Стягнути 70000 грн. моральної шкоди за відключення його від постачання, постійне нервування по справам №130/2553/19; №130/893/20, №130/3071/21; №130/592,21; №130/2481/21 та інші; 7. Поновити становище - підключити його до електропостачання. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами позову було укладено договір від 01.01.2019 про постачання електричної енергії. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 05.01.2022 по справі № 130/3071/22 зазначено законність стягнення з позивача заборгованості за електричну енергію за порушення умов укладення договору та відключення позивача від постачання електричної енергії. В 2022 році відповідач надав позивачу заяву - приєднання та зазначив у відповіді, що договір між ними укладено на підставі п.7 постанови НКРЕНП 312 від 14.03.2018. До позову не додано жодного доказу. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. Також вказав, що оскільки між сторонами укладено договір від 01.01.2019, відповідач до цього договору йому зобов`язаний надати заяву-приєднання, що визначено пунктом 3.4. договору та комерційну пропозицію, що визначено пунктом 3.3. договору, що б від розпочав виконувати свої зобов`язання по цьому договору і оплатити борг. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач у відзиві просить відмовити у позові як безпідставному, адже факт наявності між сторонами договірних відносин, та заборгованості позивача перед відповідачем за спожиту електроенергію доведено Товариством у судах по справах №130/893/20 та №130/2553/19. Відсутні також підстави для розірвання договору у судовому порядку за ініціативою позивача, оскільки відповідачем жодних порушень договору від 01.01.2019 допущено не було, а навпаки. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 07.11.2022 ухвалою судді відкрито провадження у справі. 02.12.2022 від відповідача надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач просив розгляд справи провести без участі представника відповідача. 08.12.2022 позивач подав до суду клопотання з доказами: його заяви до відповідача, відповідь відповідача та договір від 01.01.2019, у копіях. 08.12.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. У підготовчому провадженні суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати суду докази. Суд у відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянув справу за відсутності представника відповідача. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивач на обґрунтування своїх вимог надав суду: його заяви до відповідача, датовані 17.01.2021,06.09.2021, відповідь відповідача від 13.07.2022 №16.1.16-4879, про наявність заборгованості у позивача перед відповідачем з 01.01.2019 по 22.09.2021 у сумі 50490,96 грн. за спожиту електроенергію, копію договору від 01.01.2019 про постачання електричної енергії споживачу (а.с.21-35). Мотив суду. Норми права застосовані судом. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як визначено у частині 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини які виникли між сторонами регулюються нижче вказаними нормативно правовими актами. Відповідно до частин 4, 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язки енергопостачальників або інших суб`єктів, визначених законом щодо постачання та розподілу електричної енергії, встановлюються законом, що регулює відносини у сфері постачання та розподілу електричної енергії. Послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Абзацом 4 пунктом 13 Розділу ХVII Закону України «Про ринок електричної енергії» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) упродовж двох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання. Відповідно до пунктів 14 та 15 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема: - про постачання електричної енергії споживачу; - про надання послуг з розподілу, постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. У розумінні вказаного вище Закону, універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим не побутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України (п. 93 ч. 1 ст. 1 Закону). Оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (ч.4 ст.46 цього Закону). Постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником (ч.1, 2 ст.56 цього Закону). Побутові споживачі та малі непобутові споживачі мають право на отримання універсальних послуг відповідно до цього Закону. Споживач з-поміж іншого зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії (ч.2, 3 ст.58 цього Закону). Відключення споживачів здійснюється виключно у порядку, визначеному цим Законом та правилами роздрібного ринку. Постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті (ч.4 ст.63 цього Закону). Судом встановлено, що відповідач здійснює постачання електричної енергії до домоволодіння [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов публічного договору приєднання - Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, за особовим рахунком № [NUMBER] . Факт наявності між сторонами вказаних договірних відносин підтверджується обставинами, які встановлені рішеннями суду у справах №130/893/20 та №130/2553/19, що відповідно до положення частини 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Так, у справі № 130/2553/19 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (в особі структурної одиниці "Шаргородські електричні мережі"), Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" про визнання бездіяльності щодо невиконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та щодо нарахування суми заборгованості за електропостачання, про визнання певних обставин, про стягнення суми недовідпущеної електроенергії, про зобов`язання вчинити дії, про стягнення моральної шкоди - суд повністю відмовив у задоволенні позовних вимог, прийшовши до висновку про недоведеність позовних вимог в частині визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідачів при невиконанні ними Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року; про визнання відсутності укладеного нового договору між сторонами, відсутності споживання електроенергії споживачем, відсутності сплати рахунків за спожиту електроенергію; про визнання, що згідно з частиною шостою постанови НКРЕКП відношення між сторонами регулюються як до підписання нового договору так і після підписання нового договору - старим договором на користування електроенергією від 20 березня 2001 року за №20360553; про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо перерахування споживачу заборгованості електроенергії з жовтня 2019 року; про стягнення з відповідачів суми недовідпущеної електроенергії споживачу згідно квитанцій відповідачів про заборгованість з жовтня 2019 року; про зобов`язання відповідачів встановити електрообладнання споживачу згідно акта від 01 грудня 2010 року. Апеляційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, вказав, що раніше ухваленими судовими рішеннями встановлено, що 01.01.2019 між [PERSON] та ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» укладено договір № 20360553 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (для побутових споживачів) шляхом приєднання відповідача до умов публічного договору приєднання, а факт споживання електричної енергії та оплата виставлених рахунків свідчить про приєднання відповідача до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. У справі № 130/893/20 за позовом ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію судом зроблений висновок, що фактичне споживання [PERSON] відповідних обсягів електричної енергії з 1 січня 2019 року та наявність відкритого на його ім`я особового рахунку (пункт 3.2.13 Правил) свідчить про його приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що був розміщений на офіційному веб-сайті ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ», як з постачальником за регульованим тарифом, шляхом вчинення споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання, оплати електричної енергії, відкриття особового рахунку (п.3.2.13 Правил). Апеляційний суд, залишаючи вказане рішення в силі, зробив висновок, що чинна редакція Закону України Про ринок електричної енергії не встановлює обов`язок ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" надсилати [PERSON] заяву-приєднання, а підписання споживачем такої заяви-приєднання не є виключною умовою для приєднання до умов Договору постачання універсальних послуг. Здійснивши факт споживання електричної енергії та оплату виставлених рахунків, [PERSON] у належній формі приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Тому, позиція [PERSON] , що відповідач - ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" зобов`язано було йому направити заяву приєднання перед укладенням договору від 01.01.2019, та надати комерційну пропозицію, є помилковою, оскільки він при наявності відкритого на його ім`я особового рахунку, приєднався до договору, шляхом фактичного споживання (продовження споживання) відповідних обсягів електричної енергії з 1 січня 2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як визначено у ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд не знаходить підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, для визнання недійсності правочину - договору про постачання електричної енергії споживачу, укладеного сторонами 01.01.2019. Тому не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання невиконання відповідачем правил укладення договору від 01.01.2019 та визнати недійсним цього договору. В зв`язку з цим не підлягають задоволенню і похідні вимоги. Також суд із наданих йому позивачем доказів, не встановив у діях відповідача будь-яких порушень вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», Закону України «Про захист прав споживачів», тощо, які б обмежували права [PERSON] , як споживача електричної енергії, на реалізацію свої прав, в тому числі обов`язків по оплаті отриманих послуг, та завдали йому майнової та/або моральної шкоди. З огляду на вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, ним не доведені. При цьому суд звертає увагу позивача на таке, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки [PERSON] був звільненений при подачі позову від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed