Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовом до КНП «Миргородська лікарня інтенсивного лікування» Миргородської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач з 11 червня 2011 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді завідувача складом, 0,5 ставки. 08 липня 2022 року КНП «МЛІЛ» Миргородської міської ради було видано наказ № 277-П «Про звільнення [PERSON] », п. 1 якого передбачено його звільнення в зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення було проведено з низкою порушень чинного законодавства. Крім того, відповідачем було проігноровано право позивача на отримання допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, передбаченої Законом України «Про статус і соціальні гарантії громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи». 28 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про ознайомлення з протоколом засідання комісії для визначення першочергового права залишитися на роботі при скороченні від 24 червня 2022 року, а також про нарахування та виплату допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати. Після його звернення до відповідача заборгованість із заробітної плати в розмірі 7\~848,37 грн позивачу була виплачена лише 17 листопада 2022 року. Не проведення з вини роботодавця повного розрахунку з працівником є підставою для відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП України, якою передбачена виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За розрахунками позивача середній заробіток за час затримки розрахунку складає 11\~423,72 грн. Оскільки [PERSON] було відомо про періодичні затримки з виплати заробітної плати, а також про наявність великої суми виплат звільненим працівникам, суму в розмірі 5\~007 грн, яка надійшла йому в кінці липня, вважав частковою. В серпні виплату здійснено не було, у вересні позивач лікувався в санаторії «Поляна». Після повернення із санаторію, не отримавши відповідних виплат, [PERSON] був змушений звернутися за роз`ясненнями до відповідача. Після того, як у січні 2023 року позивач дізнався про порушення своїх прав, він звернувся за правовою допомогою. Із зазначених підстав просив поновити строк звернення до суду, визнавши поважними причини його пропуску, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 липня 2022 року по 17 листопада 2022 року в розмірі 11\~423,72 грн, а також просив притягнути до адміністративної відповідальності та зобов`язати досконало вивчити вимоги КЗпП України осіб, які проігнорували його переважне право на залишення на роботі та погодили вивільнення. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. З наказу від 08 липня 2022 року № 277-П «Про звільнення [PERSON] », копію якого позивач отримав 08 липня 2022 року, вбачається, що він ознайомлений зі змістом наказу, в якому зазначені в тому числі складові сум, що належать до виплати при звільненні. Разом з тим, [PERSON] 28 жовтня 2022 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про виплату допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати в рамках ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Ствердження позивача про санаторно-курортне лікування в санаторії «Поляна» у період з 06 по 23 вересня 2022 року на думку відповідача не може бути підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки акт без номера, дати приймання-передачі послуг санаторно-курортного лікування не підтверджує факт лікування (відсутності) позивача; правничою допомогою можна скористатися в порядку, визначеному ст. 15 ЦПК України; після санаторного лікування [PERSON] ще мав строк для звернення до суду. З вищевикладеного вбачається, що позивач двічі пропустив строк звернення до суду, що обчислюється з 08 липня 2022 року (день звільнення), 28 жовтня 2022 року (день звернення до відповідача). Відповідач вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду, регламентовані ст. 233 КЗпП України, тому просив їх застосувати. Ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством. КНП «МЛІЛ» звернулось до УСЗН Миргородської міської ради про виплату допомоги у відповідності до ст. 20 вищевказаного Закону. Після надходження коштів належні суми позивачу було виплачено. Враховуючи викладене, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначив, що він, як людина без юридичної освіти про свої порушені права дізнався лише у січні 2023 року після звернення за правовою допомогою. [PERSON] надані відповідні докази його перебування в санаторії «Поляна». З відзиву на позов не зрозуміло, коли відповідач звернувся до УСЗН Миргородської міської ради. Протокол засідання комісії для визначення першочергового права залишення на роботі при скороченні від 24 червня 2022 року позивач отримав лише 10 січня 2023 року. Вважає, що у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок з працівником у передбачені КЗпП України строки, що є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав. Зазначив, що остаточний розрахунок при звільненні з ним було проведено 17 листопада 2022 року, вважає, що строк звернення до суду за захистом порушених прав ним не порушено. З урахуванням наданої відповідачем під час судового розгляду довідки про його середню заробітну плату середній заробіток за час затримки розрахунку становить 13\~885,74 грн. Вимоги про притягнення посадових осіб до адміністративної відповідальності та зобов`язання їх вивчити норми КЗпП України не підтримав. Представник відповідача надала пояснення аналогічні викладеним у позові, пояснила, що [PERSON] було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки в наказі про звільнення, з яким він був своєчасно ознайомлений, вказані всі складові виплат. Надані позивачем документи на підтвердження лікування в санаторії не є беззаперечним доказом його перебування в санаторії «Поляна». Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. У відповідності з наказом КНП «Миргородська лікарня інтенсивного лікування» Миргородської міської ради від 08 липня 2022 року № 277-П «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] , завідувача складу 0,5 ставки, було звільнено з 08 листопада 2022 року в зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 14). П. 2 вказаного наказу було визначено бухгалтерії провести повний розрахунок з позивачем та виплатити йому заробітну плату за відпрацьований час, компенсацію за 30 днів невикористаних щорічних відпусток, вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] (категорія 1), виданим 19 квітня 2019 року Полтавською облдержадміністрацією, [PERSON] має право на пільги та компенсацію, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 10). У відповідності зі ст. 20 вказаного Закону у разі вивільнення працівників, віднесених до категорії 1, у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 28 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, в якій він зазначив про наявність чисельних порушень при його звільненні, невиплату йому допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, нарахування вказаної допомоги, а також про надання дозволу на ознайомлення з протоколом засідання комісії для визначення першочергового права залишитися на роботі при скороченні від 24 червня 2022 року (а.с. 11). Листом від 11 листопада 2022 року № 01-13/2803 КНП «МЛІЛ» повідомило [PERSON] про звернення відповідача до УСЗН Миргородської міської ради про виплату допомоги у відповідності до ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та про можливість ознайомлення з протоколом комісії (а.с. 12). Згідно зі ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством. Однак, виплата таких сум за бюджетні кошти не виключає обов`язку роботодавця виплатити передбачену Законом допомогу за власні кошти з подальшим зверненням до відповідної установи за компенсацією виплачених сум. Згідно зі ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ст. 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 20, ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1\~цього Кодексу\~роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права. Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади\~08 липня 2022 року відповідач не провів виплату позивачу всіх належних йому сум. У відповідності з платіжною відомістю за листопад 2022 року № 731 КНП «МЛІЛ» на користь [PERSON] було перераховано 7\~848,37 грн 17 листопада 2022 року (а.с. 59). Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача. До того ж, в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, суд погоджується з позивачем про наявність у нього права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 липня 2022 року по 17 листопада 2022 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки КНП «МЛІЛ» ММР середньомісячна заробітна плата позивача становить 3\~249,84 грн, середньоденна заробітна плата 147,73 грн. (а.с. 57). Середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судом рішення складає 13\~738,89 грн (147,73 грн. (середньоденний заробіток) х на 93 (кількість днів затримки розрахунку), тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заяви відповідача про застосування в даному випадку строку позовної давності суд зазначає наступне. Ч. 1 ст. 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ч. 2 вказаної статті\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. У відповідності з постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19 до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України\~застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідач провів із [PERSON] остаточний розрахунок 17 листопада 2022 року, саме з цього часу обчислюється строк звернення позивача до суду за захистом його порушених прав. До суду [PERSON] звернувся 06 лютого 2023 року, тобто в межах тримісячного строку позовної даності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому\~відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до п/п 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо\~юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19. Згідно із ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1 073,60 грн. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved