Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

В вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача інфляційні втрати з 01.04.2013 по 21.09.2021 у розмірі 540638,90 грн та трьох процентів річних з 01.04.2013 по 21.09.2021 у розмірі 117208,18 грн, а всього 657847, 08 грн. В обґрунтування позову вказує, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2013 по справі №2607/12930/12, яке набрало законної сили 01.04.2013 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнутий борг за договором позики від 14.07.2012 в розмірі 453832,00 грн, що станом на 16.10.2012 еквівалентно 56800 доларам США за курсом НБУ; 3% річних у розмірі 3431,72 грн та судовий збір 3219,00 грн, витрати, пов`язані з публікацією в пресі 420,00 грн, всього стягнуто 460902,72 грн. Рішення суду від 27.02.2013 набрало чинності 01.04.2013. На виконання вказаного рішення 02.04.2013 Подільським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист №2607/12930/12. ВДВС Подільського РУЮ м. Києва було відкрито 19.04.2013 ВП [NUMBER]. Виконавчий лист, був переданий на виконання за місцезнаходженням майна відповідача до Дрогобицького міськрайонного управляння юстиції Львівської області. 07 листопада 2014 року виконавчий лист спрямований на виконання з Дрогобицького міськрайонного управляння юстиції Львівської області до ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва, де на той час було виявлено місце проживання відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києві від 18.09.2015 по справі №756/12046/15-ц за клопотанням державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва був заборонений виїзд за кордон. Виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2607/12930/12 про стягнення з відповідача на мою користь боргу в сумі 460902,72 грн знаходилось в провадженні ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва, у подальшому Оболонського ВДВС у м. Києві до 30.06.2021. 30 червня 2021 року Оболонським ВДВС у м. Києві виконавчий лист повернутий позивачу. 26 липня 2021 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2607/12930/12 про стягнення з відповідача боргу в сумі 460902,72 грн на підставі вказаного рішення суду від 27.02.2013 відкрито Подільським ВДВС у м. Києві за місцем реєстрації відповідача. 05 серпня 2021 року за заявою позивача 05.08.2021 Подільським ВДВС у м. Києві виконавчий лист був повернутий. 30 серпня 2021 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2607/12930/12 про стягнення з відповідача на мою користь боргу в сумі 460902,72 грн на підставі вказаного рішення суду від 27.02.2013 відкрито приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А.А. і знаходиться у нього на виконанні до цього часу. Таким чином, з 01.04.2013, тобто з дати набрання рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2013 по справі №2607/12930/12 законної сили відповідач ухиляється від виконання грошового зобов`язання, а саме від сплати боргу, стягнутого судом. Посилаючись на ст. 526, 599, 625 ЦК України, позивач зазначає що має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних з відповідача за весь час прострочення виконання зобов`язання, а саме з 01.04.2013. 23 вересня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 27 вересня 2021 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідача. 17 листопада 2021 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою суду від 19.11.2021 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання до суду в якому просить справу слухати у його відсутність та в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Крім того, відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 14-507 цс 18 від 12 грудня 2018 року. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається що, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2013 по справі №2607/12930/12, яке набрало законної сили 01.04.2013 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнутий борг за договором позики від 14.07.2012 в розмірі 453832,00 грн, що станом на 16.10.2012 еквівалентно 56800 доларам США за курсом НБУ; 3% річних у розмірі 3431,72 грн та судовий збір 3219,00 грн, витрати, пов`язані з публікацією в пресі 420,00 грн, всього стягнуто 460902,72 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 1046 ч. 1, 2 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно із положеннями ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. ВДВС Подільського РУЮ м. Києва було відкрито 19.04.2013 ВП [NUMBER]. Виконавчий лист, був переданий на виконання за місцезнаходженням майна відповідача до Дрогобицького міськрайонного управляння юстиції Львівської області. 07 листопада 2014 року виконавчий лист спрямований на виконання з Дрогобицького міськрайонного управляння юстиції Львівської області до ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва, де на той час було виявлено місце проживання відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києві від 18.09.2015 по справі №756/12046/15-ц за клопотанням державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва був заборонений виїзд за кордон. Виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2607/12930/12 про стягнення з відповідача на мою користь боргу в сумі 460902,72 грн знаходилось в провадженні ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва, у подальшому Оболонського ВДВС у м. Києві до 30.06.2021. 30 червня 2021 року Оболонським ВДВС у м. Києві виконавчий лист повернутий позивачу. 26 липня 2021 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2607/12930/12 про стягнення з відповідача боргу в сумі 460902,72 грн на підставі вказаного рішення суду від 27.02.2013 відкрито Подільським ВДВС у м. Києві за місцем реєстрації відповідача. 05 серпня 2021 року за заявою позивача 05.08.2021 Подільським ВДВС у м. Києві виконавчий лист був повернутий. 30 серпня 2021 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2607/12930/12 про стягнення з відповідача на мою користь боргу в сумі 460902,72 грн на підставі вказаного рішення суду від 27.02.2013 відкрито приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А.А. і знаходиться у нього на виконанні до цього часу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 612 ч. 1 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом, неналежним чином виконувались зобов`язання з дати набрання рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2013 по справі №2607/12930/12 законної сили відповідач ухиляється від виконання грошового зобов`язання, а саме від сплати боргу, стягнутого судом, а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України. Частино першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Механізмом захисту доходів населення від їх знецінення (інфляції) є індексація у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України. Для визначення рівня інфляції в Україні використовується індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання (ст. 1 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»). Нарахування процентів яке тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Ця думка висловлена у постановах Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11, постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 Положення ст. 625 ЦК України поширюються на усі види грошових зобов`язань в незалежності від природи їх виникнення - на підставі договору або делікту, (ВС/ВП № 686/21962/15-ц від 16.05.2018) Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Станом на день подачі позову до суду розмір інфляційних втрат з 01.04.2013 по 21.09.2021 становить 540638,90 грн. Розмір 3 % річних з 01.04.2013 по 21.09.2021 становить 117208,18 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який міститься в матеріалах справи. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом II групи, отже суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави суми судового збору 908,00 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 509, 525, 526, 527, 530, 614, 625, 627, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 279, 280-282 ЦПК України, -

Outcome: approved