Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з позовом про визнання права користування нерухомим майном та визнання недійсним розпорядження. Позов мотивований наступним. Квартира [ADDRESS] була надана дружині позивача [PERSON] , як молодому спеціалісту у 1986 році, на склад сім`ї з трьох осіб: дружина [PERSON] , її чоловік [PERSON] та спільна дочка [PERSON] , [INFO] . У 1988 році народився син позивача [PERSON] , який також був зареєстрований у вказаній квартирі. Загальна площа квартири - 44 кв.м., житлова - 21.3 кв.м. Після смерті дружини [PERSON] у 2009 році, зареєстрованими в квартирі залишились дві особи: [PERSON] та [PERSON] , та за домовленістю з сином, особовий рахунок було переоформлено на його ім`я, у відповідності до вимог ст. 106 ЖК України. Відповідач фактично у квартирі не проживає з 2014 року, а мешкає разом зі своєю родиною за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, у березні 2020 року відповідач змусив його знятися з реєстраційного обліку, для того, щоб оформити субсидію, оскільки він не сплачує за квартиру. На теперішній час позивач не має зареєстрованого місця проживання, а відсутність реєстрації впливає на можливість реалізації його конституційних прав. На теперішній час, згоди позивачу на його реєстрацію відповідач не надає, більш того, виганяє позивача з квартири, яка є єдиним його житлом. За вказаним фактом позивач звертався в поліцію 17 листопада 2021 року. Окрім того, у листопаді 2021 року відповідач повідомив позивача про намір продавати квартиру, оскільки він є єдиним її власником на підставі приватизації. Квартиру за адресою: [ADDRESS] , було приватизовано на підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 21 квітня 2020 року № 225р, про що видано свідоцтво про право власності на житло від 21 квітня 2020 року № 37. З посиланням на те, що позивач вселявся у квартиру на законних підставах, ніколи за жодних умов не втрачав інтересу до неї, не відмовлявся від права на користування, до приватизації квартира перебувала у комунальній власності територіальної громади в особі Запорізької міської ради, на теперішній час продовжує сплачувати комунальні платежі, позивач просив суд визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS] та визнати недійсним розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 21 квітня 2020 року, № 225р та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] . Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає в повному обсязі, з посиланням на зазначене. Відповідач є одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Позивач є батьком відповідача, який залишився у скрутному положенні, а саме залишився без місця проживання. Позивач маючи у власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] , відчужив її на користь своєї доньки, оформивши договір дарування, яка в свою чергу отримавши квартиру у дар, вигнала Позивача оскільки не бажала з ним прожився разом у цій квартирі. Відповідач надав право Позивачу тимчасово проживати у квартирі [ADDRESS] без укладання письмового договору на житлове приміщення, без реєстрації за зазначеною адресою. На протязі певного часу претензій до Позивача не було під час проживання у ньому, забезпечував збереження житла та підтримував його в належному стані. Однак з червня 2021 року Позивач почав зловживати алкогольними напоями, вести неохайний спосіб життя допустив антисанітарно та безлад у побуті квартири [ADDRESS] та дій щодо відновлення становища не здійснює. Відповідач усно просив Позивача звільнити квартиру [ADDRESS] або прибрати подвір`я від мотлоху, навести порядок у квартирі, що було проігноровано. Позивач добровільно не звільняє спірну квартиру та не приймає жодних дій для належного проживання та користування квартирою на попередніх домовленостях, а також створив заборгованість за комунальні послуги (у користуванні світлом, водою тощо). Позивач не має законного права на зайняття житлового приміщення, лише усні домовленості, які були порушені в продовж певного часу. По причині чого, відповідач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Так, на розгляді Комунарського районного суду міста Запоріжжя перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування власністю шляхом примусового виселення. Розгляд справи ще триває. На день реалізації Відповідачем свого права на приватизацію житла, квартири [ADDRESS] мав відповідний пакет документів, який був задоволений для винесення позитивного рішення та отримання свідоцтва про право власності від 21.04.2020 року № 37 одноособово на Відповідача. Відповідач наполягаючи на тому, що на час розгляду питання про приватизацію квартири [ADDRESS] , постановлення розпорядження Районної адміністрації Запорізької міської Ради по Комунарському району від 21 квітня 2020 року №225 та видачі свідоцтва про право на житло від 21 квітня 2020 року №37, право на приватизацію Відповідача відповідало вимогам закону, порядок приватизації квартири [ADDRESS] - не порушений, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив позивач не погоджується з твердженнями відповідача у відзиві та зазначає, що все своє життя, з 1986 року, тобто з моменту вселення у квартиру [ADDRESS] , позивач мешкав у ній зі своєю дружиною та дітьми. Та продовжує мешкати до теперішнього часу, сплачує усі комунальні платежі. Дійсно до позовної заяви додані квитанції за 2021 рік. Але відповідачем взагалі не надано жодної квитанції, яка б підтверджувала сплату ним комунальних рахунків за будь-який період, оскільки він жодного разу їх не сплачував. Крім того, слід зазначити, ще у 2006 році родина мала намір приватизувати квартиру, але оскільки були самовільно побудовані споруди, а саме: до квартири добудовано кухню та передпокій, а також побудовано літній душ, туалет та літня кухня, тому без узаконення це було неможливо. Саме з метою узаконення самовільних добудов дружиною [PERSON] була надана довіреність на представництво в усіх органах з питань узаконення. Приватизацію квартири бажали здійснити на усіх членів родини, які на той час мешкали у квартирі. У 2007 році дружина позивача тяжко захворіла, та згодом, у 2009 році, померла. Після смерті дружини позивач тяжко переживав втрату близької людини, тому не вирішував питання приватизації квартири. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позовні вимоги задовольнити. Від відповідача районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарського району надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача проти задоволення позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що свідоцтво на право власності на житло видане в межах повноважень, у порядок та спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно з ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Процесуальні дії по справі. Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 13 липня 2022 року ухвалою суду підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи. У судовому засіданні позивач та його представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України). Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 22.08.1981 року в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . [PERSON] є батьком [PERSON] . 29.05.1983 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради надано ордер №599/35р на підставі рішення Запорізького виконкому №196 від 13.05.1983 року про право зайняття квартири [ADDRESS] . Згідно відомостей звороту зазначеного ордеру: наймач [PERSON] , 1961 року народження; чоловік [PERSON] , 1957 року народження, дочка - [PERSON] , 1982 року народження, син [PERSON] , 1988 року народження. 10 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до районної адміністрації Запорізької міської ради з заявою про передачу у приватну власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації Департаменту реєстраційних послуг ЗМР №484 від 24 березня 2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована 1 особа. Відповідно до довідки №04-28/3-5163 від 11 березня 2020 року за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради [PERSON] , [INFO] , з 28 квітня 1988 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 21 квітня 2020 року №225р у приватну власність [PERSON] передано квартиру за адресою: [ADDRESS] . З приватизаційної справи спірної квартири, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається розрахунок площі, що приватизується безоплатно. Згідно свідоцтва про право власності, виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району 21 квітня 2020 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 288517209 від 06 грудня 2021 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району 21 квітня 2020 року. Згідно зі ст.ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 345 ЦK України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 61 ЖК Української РСР). Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання, визначались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в останній редакції 25 липня 2018 року, яка була чинна на час проведення приватизації). Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. На підставі ч. 2 ст. 8 вказаного Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 та зареєстрованим в Мін`юсті 29.01.2010 року за №109/17404. На підставі п. 1 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), вбачається, що таке Положення визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до змісту п. 18 Положення громадянином до органу приватизації подаються, зокрема: заява на приватизацію квартири; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку; довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву; технічний паспорт на квартиру; копія ордера на жиле приміщення; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації. Судом встановлено, що в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] на момент приватизації був зареєстрований тільки один відповідач [PERSON] , який і реалізував своє право на приватизацію. З аналізу змісту наведених норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» можна дійти висновку, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 19 лютого 2021 року у справі №176/1698/17 (провадження №61-6510св19). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На момент приватизації квартири [PERSON] був зареєстрований там один та не мав членів сім`ї, тому, мав право приватизувати таку квартиру без участі позивача. Позивачем суду не надано доказів права користування спірною квартирою, не надано доказів реєстрації та проживання у спірній квартирі за вказаною адресою, тому твердження позивача про порушення його права на користування спірною квартирою є помилковими. Надані квитанції про сплату комунальних послуг не підтверджують факту проживання Позивача у спірній квартирі на час приватизації. Матеріали справи не містять та позивачем не доведено порушення його прав під час приватизації [PERSON] квартири, а тому відсутні підстави для визнання недійсним розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 21 квітня 2020 року, № 225р. та скасування державної реєстрації права власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] . Таким чином, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність порушення законодавства щодо порядку та умов приватизації [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , тому вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не підлягають задоволенню у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed