Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 16.08.2022 року уклав з відповідачем договір позики у вигляді боргової розписки, згідно якої відповідач взяв у борг 5000 доларів США, на 30 календарних днів по 16 вересня 2022 року включно, та зобов`язувався повернути їх по спливу цього строку. У вказаний строк відповідач взяті зобов`язання не виконав, борг не повернув, на телефонні дзвінки позивача повернути борг не реагує, що спонукало його звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити, а також стягнути судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правову допомогу. Відповідач та його представник позов не визнали, просили суд відмовити в позові повністю. Відповідач пояснив суду, що в червні 2022 року позивач попросив його привезти з закордону автомобіль, який можна було розмитнити по пільговій ставці до 1 липня 2022 року. Для цього позивач передав йому гроші в сумі 8 тис. доларів США. Проте, вчасно ввезти автомобіль в Україну не виявилося можливим, а доплачувати необхідні збори позивач відмовився. 16 серпня 2022 року відповідач віддав позивачу отримані кошти для купівлі автомобіля у сумі 3 тис. доларів США, а решту 2 тис. доларів він пообіцяв віддати до кінця року. Сума зменшилась на розмір витрат, які поніс відповідач з організації купівлі автомобіля та доставки його в Україну. Проте, позивач наполягав на поверненні всієї суми наданих коштів, а саме 8 тис. доларів США та змусив написати його розписку про це. Під погрозами, що на нього позивач заявить до поліції за шахрайство він змушений був написати таку розписку. В дійсності грошей йому позивач по розписці від 16 серпня 2022 року не передавав. В тексті розписки йде мова про те, що строк повернення грошей в 30 днів слід рахувати з 16 вересня 2022 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, свідків дійшов до наступного. Згідно копії розписки від 16 серпня 2022 року відповідач позичив у позивача суму коштів у розмірі 5000,00 доларів, терміном на 30 календарних днів (16 вересня 2022 року включно). Розписка містить підпис [PERSON] . З пояснень сторін вбачається, що сторони визнають і не оспорюють, той факт, що розписка написана саме відповідачем [PERSON] та кошти в ній вказані в доларах США. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цього\~Кодексу. Відповідно до\~ст.1046 Цивільного кодексу України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з\~ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. В постанові Верховного Суду від 08.07.2019 № 524/4946/16-ц суд вказав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У розписці на яку посилається позивач як на підставу для задоволення своїх вимог не вказано дату отримання коштів [PERSON] , та не вказано про сам факт отримання позиченої суми коштів. Відповідач заперечує даний факт, а отже позивач повинен довести свої твердження, що він передав [PERSON] кошти у сумі 5000 доларів США по даній розписці. Проте, таких доказів суду надано не було, а отже суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, тому підстав для стягнення судових витрат на користь позивача з відповідача не має. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed