Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

11.05.2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 квітня 2017 року не дійсним з відповідними подальшими наслідками укладений між [PERSON] та [PERSON] , та з подальшим виселенням проживаючих осіб. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2021 року вказану справу передано для розгляду судді Сингаївському О.П. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Сингаївського О.П. від 19.05.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 13.07.2021 року позивач [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву, в якій просив визнати договори купівлі-продажу від 28 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та від 02 вересня 2017 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , недійсними, з відповідними подальшими наслідками (а.с. 19, 20). Ухвалою від 09.12.2021 року позовну заяву [PERSON] та уточнену позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме десять днів з дня вручення копії ухвали. 22.04.2022 позивачем [PERSON] , через засоби поштового зв`язку, подано до суду заяву на виконання вимог ухвали від 09.12.21 та доповнення до заяви на вимогу суду (а.с.37-39). Також 22.04.2022 року позивачем [PERSON] подано до суду клопотання про направлення вказаної справи на повторний авторозподіл для визначення іншого судді, у зв`язку з відсутністю судді Сингаївського О.П. На підставі Розпорядження керівника апарату Корольовського районного суду м. Житомира №135 від 28.04.2022 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2022 року справу передано для розгляду судді Адамовичу О.Й . Ухвалою від 03.05.2022 року справу прийнято до провадження. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Шалоти К.В. заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі №296/4417/21 повернуто особі, яка її подала. Ухвалою від 29.08.2022 року та від 18.10.2022 року повернуто заяву [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою від 19.10.2022 року постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу: від 28 квітня 2017 року укладений між [PERSON] і [PERSON] ; від 02 вересня 2017 року укладений між [PERSON] і [PERSON] , недійсними, з відповідними подальшими наслідками, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] . Ухвалою від 07.12.2022 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою від 13.12.2022 року за заяваою позивача залучено до участі у справі і якості співвідповідача [PERSON] . 16.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 року у справі №296/371/17 встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В подальшому, 28.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 30.08.2017 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Однак, 02 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що договір купівлі-продажу був укладений особою, яка не мала права його укладати і навіть не була представником власника квартири згідно вимог чинного законодавства України. Також звернув увагу, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30.08.2017 року було встановлено факти, які прямо зазначають те, що позивач є добросовісним користувачем вказаної квартири. Позивач вказує, що з 90-х років він проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала його дядьку [PERSON] , та здійснював всі витрати на її утримання, отже добросовісно та відкрито володів цим майном більше 20 років. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також вказав, що з 90-х років він проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS] та сплачував всі комунальні послуги. Вказана квартира належала його дядьку [PERSON] , який в 1994 році помер. В подальшому з`явилися невідомі особи та виселили позивача вказавши, що вони є новими власниками. Квартира не оформлялася на позивача, оскільки цим повинна була займатися його матір. Те, що [PERSON] є його родичем зазначено в наявній у позивача довідці, яка видана сільською радою. Також сплата комунальних послуг підтверджується копіями квітанцій, які знаходяться у справі № 296/371/17. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кирилюк В.Л. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не є стороною договору та не є власником квартири, а лише проживав у вказаній квартирі, однак доказів правомірності такого проживання не надав. Крім того, позивач не довів, що він є родичем або спадкоємцем майна померлого [PERSON] . Крім того зазначив, що факт реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі не доводиться матеріалами справи. Позивачем обрано невірний спосіб захисту. Ввважає, що відповідач [PERSON] правомірно набув у власність спірне майно, виходячи з зареєстрованого права власності на момент укладання договору від 02.09.2017р. Інші учасники справи заяв по суті спору не подавали, в судове засіданні не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належно, причини неявки суду не відомі. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 року у справі №296/371/17 було встановлено факт того, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю, як син і батько до смерті останнього - [INFO] . Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.5-6). 28 квітня 2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавець [PERSON] зобов`язується передати (продати) у власність покупця [PERSON] , а покупець зобов`язується прийняти від продавця квартиру [ADDRESS] і сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у договорі (пункт 1.1. договору) (а.с.7). У пункті 1.2. договору указано, що на момент укладення цього договору вказана в п.1.1. цього договору квартира належить продавцеві на праві приватної власності, що підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира, справа №296/371/17 від 17 лютого 2017 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1208336518101. В подальшому рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року у справі №296/371/17 за апеляційною скаргою [PERSON] скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.8-9). 02 вересня 2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] передає у власність (продає), а [PERSON] приймає у власність (купує) квартиру [ADDRESS] та зобов`язується сплатити за неї грошову суму, вказану в пункті 2.1 цього договору (а.с.41-43). У пункті 1.3 договору указано, що право власності на квартиру належить покупцю згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2017р. №589., зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 квітня 2017 року за №20204713 (реєстраційний номер об`єкта: 1208336518101). За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вбачається, що позивач просить визнати недійсними договори купілі-продажу стороною яких він не являється. Тому вирішуючи спір по суті необхідно встановити підстави для оспорювання правочину особою, яка не є його стороною. Так зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Таким чином, оскільки позивач не є стороною договорів купівлі-продажу, укладених 28.04.2017р. та 02.09.2017р., він зобов`язаний довести, що оспорюваним договором порушуються його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи. Порушення своїх прав та інтересів при укладанні спірних договорів позивач обґрунтовує тим, що є родичем (племінником) колишнього власника квартири [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , успадкував його майно та правомірно проживав у вказаній квартирі, сплачував комунальні платежі, користувався речами, які в ній знаходилися. При цьому в підтвердження порушення своїх прав позивач також посилається на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року у справі №296/371/17, яким скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Разом з тим у вказаному рішенні апеляційний суд зазначив, що апелянт ( [PERSON] ) не довів своїх родинних стосунків із померлим спадкодавцем [PERSON] , свою належність до кола спадкоємців останнього та прийняття спадщини в установленому порядку. Сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі в даному випадку правового значення немає. Рішення суду першої інстанції було переглянуте та скасоване з підстав передбачений ч.3 ст. 303 ЦПК України в редакції 2004 року. Не доведені обставини родинних відносин, спадкування, правомірності заселення та користування квартирою і під час розгляду даної справи. Будь-яких доказів в підтвердження таких обставин надано не було. Клопотань щодо витребовування або залучення таких доказів у встановлено процесуальному порядку позивачем не заявлялося. Позивач вказав в судовому засіданні, що є родичем померлого [PERSON] , що з його слів підтверджується довідкою сільської ради, яка видавалася його матері. Однак такої довідки впродовж розгляду справи не надав, не підтвердив факт успадкування майна і іншими доказами. Позивач вказував, що впродовж тривалого часу проживав у спірній квартирі та сплачував комунальні послуги, однак таких доказів не було надано. Крім того суд зазначає, що позивач повинен був довести правомірність заселення та користування житлом - квартирою [ADDRESS] , з урахуванням того, що згідно копії паспорта громадянина України з 21 травня 1991 року зареєстрованим місцем проживання позивача є [ADDRESS] (а.с. 4). Враховуючи вищевикладене, недоведеність позивачем порушення відповідачами його прав та інтересів є підставою для відмови в задоволення позову. Також слід зазначити, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. З урахуванням обставин справи, суд ставить під сумнів обраний позивачем, який вважає себе володільцем майна, спосіб захисту. Як вказано в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020р. у справі № 910/12787/17 самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому Отже в задоволенні позову слід відмовити за недоведеність заявлених позовних вимог. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява №63566/00). У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак понесені судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed