Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Кам`янської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказав, що у січні 2012 року він був зареєстрований керівництвом підприємства в якому працював на той час у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України. Зазначений факт також підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданої ТОВ «Абонент XXI» від 27.05.2022 року. Відповідно до копії особового рахунку № [NUMBER] наданої 21.01.2022 року ТОВ «Абонент ХХІ», за адресою: [ADDRESS] , з 20 січня 2012 року він є квартиронаймачем зазначеної квартири. Згідно копії технічного паспорту на зазначену квартиру від 30.09.2017 року, загальна площа квартири [ADDRESS] складає 29,0 кв.м., житлова площа 14,1 кв.м. В липні 2022 року він звернувся до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради з метою приватизації зазначеної квартири, однак йому було відмовлено у приватизації вищевказаної квартири у зв`язку з тим, що у нього відсутня копія Ордеру на квартиру. Також Департаментом повідомлено, що ордер є єдиною підставою для вселення в дане житлове приміщення, що є порушенням Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009р. На сьогоднішній день йому фактично не відомо хто є власником даної квартири, оскільки з січня 2012 року ніхто і ніколи не заявляв вимоги на дане нерухоме майно. У зазначеній квартирі він постійно зареєстрований і проживає з 2012 року, утримує квартиру в належному стані, робить поточні ремонти та сплачує комунальні послуги. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Пояснив, що [PERSON] з січня 2012 року постійно проживає разом зі своєю родиною у зазначеній квартирі, сплачує всі комунальні послуги, робить ремонтні роботи та утримує майно у належному стані. Представник відповідача Кам`янської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає в квартирі [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є її сусідом та в квартирі [ADDRESS] він постійно мешкає з 2012 року, робить ремонти та утримує квартиру в належному стані. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивача він знає давно, вони разом працювали на підприємстві. З початку 2012 року [PERSON] заселився та став постійно мешкати в квартирі [ADDRESS] . Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, заслухавши пояснення свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлені наступні обставини. 20 січня 2012 року [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України (а.с.6). Зазначений факт також підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданої ТОВ «Абонент XXI» від 27.05.2022 року (а.с.8). Відповідно до копії особового рахунку № [NUMBER] наданої 21.01.2022 року ТОВ «Абонент ХХІ», за адресою: [ADDRESS] , з 20 січня 2012 року [PERSON] є квартиронаймачем зазначеної квартири та зареєстрований у ній (а.с.7). Факт постійного проживання позивача у квартирі [ADDRESS] також підтверджується актом про проживання №420 від 24.01.2023 року, виданого КП КМР «Добробут» (а.с.78). Згідно копії технічного паспорту, замовником якого є [PERSON] від 30.09.2017 року, загальна площа квартири [ADDRESS] складає 29,0 кв.м., житлова площа 14,1 кв.м. (а.с.9-13). Відповідно до листа КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» ДОР №1/1/1 від 23.05.2022 року, згідно даних інвентаризаційної справи КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» ДОР відсутня інвентаризаційно-реєстраційна справа на квартиру [ADDRESS] (а.с.16). Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] , ні за ким не зареєстровано, власник майна відсутній. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Судом встановлено, що [PERSON] з 20 січня 2012 року почав постійно мешкати за даною адресою, безперервно та відкрито володіє та користується житловим приміщенням, робить ремонти, сплачує комунальні платежі, повністю утримує його у належному стані. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, суд вважає за можливе покласти на позивача, так як відсутня вина відповідача у виникненні даного спору. На підставі викладеного,

Outcome: approved