Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод власнику у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстровано в реєстрі за №1772, належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований син повивача відповідач у справі [PERSON] , який у вказаній квартирі не проживає та не сплачує за надані комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере. Під час укладання договору купівлі-продажу продавці передали позивачу відповідну заяву [PERSON] посвідчену нотаріусом Люберецького нотаріального округу Московської області Кісельова Олега Олександровича від 21 травня 2021 року, зареєстрованої в реєстрі за № 50/440-н/50-2021-6-200 , в якій відповідач [PERSON] просить признати його втратившим право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Реєстрація та проживання відповідача за зазначеною адресою обмежує право користування та розпорядження своїм майном позивача, він не може його використовувати в повному обсязі, змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09.12.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 17.01.2023 підготовче провадження у справі завершено, справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, 16.01.2023 подала до суду заяву, в якій просила суд провести розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації місця проживання відповідача, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Таким\~чином,\~відповідач був\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи, причини неявки в судові засідання не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав. В судове засідання третя особа Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки в судові засідання не повідомила, заяв про розгляд справи за відсутності не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстровано в реєстрі за №1772, позивачем придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.15-16, 17). Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи №04-47/9421 від 06.12.2021, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.02.2008 по теперішній час. Конституцією України (ст. 41) та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до\~ст. 72 Житлового кодексу Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР,\~стаття 405 ЦК України. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11 Верховний Суд України дійшов висновку, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач є громадянином російської федерації, д проживає постійно. У спірному житлі відповідач не проживає більше 5 років. Реєстрація відповідача в квартирі позивача порушує права останнього як власника житла, оскільки він вимушений оплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, які зареєстровані в приміщені. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку. Отже, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved