Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Іванківської селищної ради (далі Третя особа) про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення порядку спілкування матері з дитиною. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 17 вересня 2011 року позивач з відповідачем за актовим записом № 88 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Іванківського районного управління юстиції у Київській області зареєстрували шлюб. За час спільного проживання у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . З 2019 року Відповідач страждає на душевне захворювання - біполярний розлад (захворювання, яке викликає різні перепади настрою, емоційні злети (манія та гіпоманія) та падіння (депресія), у зв`язку з чим неодноразово перебувала на стаціонарних лікуваннях. На той час коли Відповідач нехтує вживанням ліків стадія маніакального психозу у неї триває від 4 до 5 місяців на рік, а весь інший час вона перебуває в депресивному стані. Коли Відповідач перебуває в маніакальному стані її поведінка стає агресивною по відношенню до близьких, злою, неадекватною, а вона сама вживає алкогольні напої, веде розпусний спосіб життя та втрачає соціально стримуючі механізми. У такі моменти позивач забирає до себе дитину і дбає про неї за обох батьків. Незважаючи на те, що син фактично проживав з Відповідачем, але кожні вихідні, шкільні канікули, весь вільний від навчання час, під час запровадження жорстких карантинних обмежень і, відповідно, дистанційного навчання, під час загострення хвороби Відповідача та з початком війни син завжди перебуває з позивачем. Коли маніакальний стан Відповідача змінюється депресивним, вона має суїцидальні думки і відчуття провини через те, що робила в період маніакального стану та демонструє байдуже ставлення до сина і повну апатію. У зв`язку з військовою агресією, спричиненою вторгненням військ Російської Федерації на територію України, сторонами було прийнято спільне рішення, що Відповідач із сином вирушать в Італію та будуть перебувати там доки не з`явиться можливість для безпечного повернення в Україну. Позивач не заперечував проти виїзду сина закордон із дружиною, але при умові, що Відповідач буде регулярно вживати свої ліки. Відповідач обіцяла, що буде їх вживати і як повідомляла, нібито розуміла ступінь відповідальності за дитину. Спочатку сторони постійно спілкувались по телефону та відеозв`язку, Відповідач повідомляла позивача про їх перебування з сином в Італії. Згодом Відповідач вже перестала відповідати на дзвінки позивача, казала, що у неї немає часу на спілкування, по її голосу позивач чув, що вона знаходилась у стані алкогольного сп`яніння. Відповідач не давала спілкуватися з дитиною. Позивач зрозумів, що хвороба дружини загострюється і що необхідно якнайшвидше надати їй відповідну медичну допомогу та подбати про дитину. Перш за все позивач звернувся до Служби у справах дітей Іванківської селищної ради та описав ситуацію, що склалась, потім звернувся до міграційної служби України, державної прикордонної служби України та до української спільноти (діаспори) в Італії, щоб знайти законний спосіб для перетину кордону та повернення сина з хворою матір`ю додому. Оформивши належні документи для виїзду закордон та прибувши в Італію, позивач дізнався, що Відповідача відсторонено від батьківських прав, а спільну дитину було розміщено соціальною службою Нардо у спільноті Вілла Морелло . За допомогою італійського адвоката позивач звернувся до суду у справах неповнолітніх Лечче із клопотанням про передачу сина під його опіку. Як виявилось, 09.06.2022 р. дитина, [PERSON] , «був розміщений соціальною службою Нардо у спільноті Вілла Морелло через безвідповідальну поведінку матері, яка має очевидні психіатричні проблеми, вона повідомила, що перебувала в Україні на лікуванні від біполярного розладу та депресії та що вона припинила призначену їй медикаментозну терапію, багато разів була в стані емоційної дисрегуляції та не зовсім розуміла, де знаходиться, також встановлено, що мати відмовилась від розміщення дитини у відповідній спільноті для матері та дитини, без будь-якого опору прийняла госпіталізацію дитини в структуру, покинула офіс соціальної служби, залишивши там сина, навіть не попрощавшись, потім вона відмовилась від різноманітних пропонованих їй житлових приміщень, здається вона хоче жити без правил, вживати алкогольні напої та каву, проводити ночі в барах і готелях і не виявляє інтересу до дитини та її потреб...». У зв`язку з вищевикладеним 17.06.2022 судом у справах неповнолітніх Лечче було прийнято рішення тимчасово та терміново залишити неповнолітнього [PERSON] у спільноті Вілла Морелло , довіривши його керівнику структури та місцевим службам - Соціальна служба і місцева нейропсихіатрична служба. Крім того, вказаним рішенням було відсторонено матір [PERSON] від батьківських прав на [PERSON] і призначено тимчасовим опікуном неповнолітнього адвоката Ерлене Галассо . 21.06.2022 року позивач прибув на судове засідання до суду у справах неповнолітніх Лечче та подав клопотання про передачу сину під його опіку. Суд встановив, що позивач дійсно є батьком [PERSON] та здійснює батьківські обов`язки щодо нього. Також, прокурор 22.06.2022 р. висловив позитивний висновок про передачу неповнолітнього [PERSON] під опіку позивача, що констатовано в декреті суду у справах неповнолітніх Лечче . Декретом суду у справах неповнолітніх Лечче у справі № 616/2022 від 23.06.2022 року прийнято рішення про організацію опіки над [PERSON] його батька, [PERSON] , з подальшою випискою неповнолітнього зі спільноти, де він зараз перебуває. Позивач звертає увагу суду на те, що після того, як соціальна служба розмістила дитину у спільноті Вілла Морелло , Відповідач, не знаючи навіть, чи позивач приїде за ними в Італію, вирушила в інше місто за 800 км від місцезнаходження сина. Тобто, фактично Відповідач залишила малолітню дитину в соціальній спільноті сам на сам в чужій країні. Відповідач із-за кордону на Україну разом з дитиною не повернулася. Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради № 85 від 14 червня 2022 року, прийнятим з урахуванням протоколу комісії з питань захисту прав дитини № 5 від 13.06.2022 p., листа служби у справах дітей Іванківської селищної ради від 13.06.2022 № 03-18-110, встановлено тимчасове проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що мати, [PERSON] , тимчасово не може виконувати свої обов`язки по догляду за дитиною, так як цьому перешкоджає загострення хвороби. Дитина на даний час проживає з позивачем. З урахуванням вищевказаних обставин, позивач звертається до суду з даним позовом та просить суд: ?Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] . ?Встановити порядок спілкування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , шляхом систематичних побачень щосереди з 16:00 до 18:00 та щонеділі з 15:00 до 19:00 у присутності батька дитини [PERSON] , а в інші дні - за попереднім узгодження з батьком дитини. . Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року відкрито провадження в справі, призначено до підготовчого судового засідання на 15 листопада 2022 року на 11 год. /а.с. 53-54/. 07 листопада 2022 року на виконання ухвали суду від 02.09.2022 року від Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний медичний центр небезпечних захворювань» надійшла медична документація хворого венеричним захворюванням [PERSON] /а.с. 64-66/. За клопотанням відповідача розгляд підготовчого судового засідання було відкладено 09 грудня 2022 року /а.с. 68, 70/. 15 листопада 2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про приєднання до матеріалів справи акт обстеження по факту проживання (не проживання) від 08.11.2022 року, довідку № 39 від 08.11.2022 року, видану ЦРД «Веселка», характеристику з місця навчання [PERSON] , відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 29.08.2022 року, акт № 48 обстеження умов проживання від 11.11.2022 року /а.с. 72-87/. Під час проведення підготовчого судового засідання, яке мало місце 09 грудня 2022 року, відповідач заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи документів, зокрема, довідок, характеристик, консультативних висновків лікарів /а.с. 92-124/. 09 грудня 2022 року розгляд підготовчого судового було відкладено на 25 січня 2023 року у зв`язку з наданням відповідачу часу для ознайомлення з позовною заявою /а.с. 127-128/. 27 грудня 2022 року до суду від відповідача надійшла заява про приєднання до матеріалів справи консультативного висновку КНП КОР «Київський обласний шкірно-венерологічний диспансер» за № 815 від 21.12.2022 року /а.с. 134-135/. 25 листопада 2022 року розгляд підготовчого судового засідання було відкладено на 08 лютого 2023 року за клопотанням позивача /а.с. 136, 137/. 07 лютого 2023 року на виконання ухвали суду від КНП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» до суду надішла медична карта стаціонарного хворого [PERSON] /а.с. 143-144/. Ухвалою суду від 08.02.2023 року закрито підготовче провадження у справ та призначено до розгляду на 15.03.2023 року /а.с. 148-149/. У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлені вчасно. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить суд розглянути справи без його участі, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі, та просить суд розглянути справу на розсуд суду. Представник третьої особи [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі, просить суд долучити до матеріалів справи Висновок органу опіки та піклування Іванківської селищної ради про доцільність проживання з батьком [PERSON] малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого Рішення Виконавчого комітету Іванківської селищної ради за № 135 від 06.03.2023 року. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони зареєстрували свій шлюб 17 вересня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Іванківського районного управління юстиції у Київській області, за актовим записом № 88 /а.с. 32/. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] /а.с. 33/. Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради № 85 від 14 червня 2022 року, прийнятим з урахуванням протоколу комісії з питань захисту прав дитини № 5 від 13.06.2022 p., листа служби у справах дітей Іванківської селищної ради від 13.06.2022 № 03-18-110, встановлено тимчасове проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що мати, [PERSON] , тимчасово не може виконувати свої обов`язки по догляду за дитиною, так як цьому перешкоджає загострення хвороби /а.с. 34/. 17.06.2022 судом у справах неповнолітніх Лечче було прийнято рішення тимчасово та терміново залишити неповнолітнього [PERSON] у спільноті Вілла Морелло , довіривши його керівнику структури та місцевим службам - Соціальна служба і місцева нейропсихіатрична служба. Крім того, вказаним рішенням було відсторонено матір [PERSON] від батьківських прав на [PERSON] і призначено тимчасовим опікуном неповнолітнього адвоката Ерлене Галассо /а.с. 34-45/. Відповідно до акту № 21 обстеження умов проживання від 01.08.2022 p., складеного комісією осіб зі служби у справах дітей Петрівської сільської ради, у будинку за адресою: [ADDRESS] , створені належні та безпечні умови для проживання дитини, а саме: є окрема кімната, облаштована всіма необхідними меблями, місцем для відпочинку, навчання та проведення дозвілля. Батько працює та має достатній дохід для задоволення всіх потреб дитини /а.с. 47/. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] страждає на душевне та венеричне захворювання та неодноразово перебувала на стаціонарному лікування в медичних закладах /а.с. 17, 64/. Даний факт підтверджується медичними картками, наданими медичними установами на виконання ухвали суду. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно Висновку органу опіки та піклування Іванківської селищної ради, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради за № 135 від 06.03.2023 року, - [PERSON] не заперечує щодо проживання її дитини [PERSON] з батьком [PERSON] , так як на сьогоднішній день перебуває за межами України та не може повноцінно виконувати свої обов`язки по догляду за дитиною. Відповідно до ч. 7 ст. 7, статтей 180, 181 Сімейного Кодексу України, враховуючи вищезазначене, орган опіки та піклування Іванківської селищної ради вважає, що в інтересах охорони життя, здоров`я, прав та законних інтересів дитини, слід визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Правовідносини щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, між батьками, які проживають окремо, регулюються положеннями ч. 1 ст. 160 СК України, відповідно до якої місце проживання малолітньої дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дітей, які досягли десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України). Частинами 2, 3 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою статті 141 та статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надано можливості і сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. З цією метою при виданні законів головним міркуванням повинно бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Декларація прав дитини, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Отже, визначальне значення при вирішенні спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що позивач не заперечує проти спілкування сина з матір`ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю. Стаття 171 СК України передбачає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками спору щодо її виховання, місця проживання тощо. Суд, вислухавши думку дитини, повинен дати їй належну оцінку, правильно оцінити емоційний стан дитини та констатувати відсутність жодних сумнівів розуміння дитиною ситуації та всіх обставин справи. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.11.2020 року по справі № 487/7241/18 виклав свою правову позицію, згідно з якою суд зазначив, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, а саме що дитина висловила бажання проживати разом із батьком, вік дитини, матеріально-побутові умови проживання та достатній рівень комфорту обох з батьків, конфліктні ситуації між дитиною та його матір`ю, які призводять до емоційного напруження та стресового стану дитини, а також висновок органу опіки та піклування та інші обставини, суд приходить до висновку, що проживання [PERSON] з батьком відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини». За викладених обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст.ст. 1, 2 Сімейного кодексу України основні засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів - визначає Сімейний кодекс України, а також, регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. При цьому, суд наголошує, що проживання матері окремо від сина не впливає на обсяг її прав щодо цієї дитини (ст.141 ч.2 СК України) та звертає увагу сторін на положення ст.157 СК України, згідно якої встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки та права батьків щодо виховання дитини, а також права батьків на спілкування з дитиною регламентовані статтями 150-153 СК України. Відповідно до частини другої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, а дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї (ч.2 ст. 152 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батьком не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Вирішуючи вказаний позов, суд перш за все, бере до уваги інтереси малолітньої дитини, а також враховує ставлення матері до виконання нею своїх батьківських обов`язків. Також, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд не повинен надавати пріоритет інтересам батьків, а вирішувати спір, беручи до уваги передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, законодавством України закріплено не право, а обов`язок того із батьків, який проживає окремо, регулярно брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, при встановленні порядку участі у вихованні та визначенні способу спілкування між батьками та дитиною, дотримується розумного балансу для забезпечення на участь обох батьків у вихованні дитини, а також бере до уваги думку органу опіки та піклування висловлену у Висновку органу опіки та піклування Іванківської селищної ради, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради за № 135 від 06.03.2023 року. Суд звертає увагу на те, що участь матері у вихованні та спілкуванні з дитиною є її незаперечним правом, а спілкування дитини з матір`ю відповідає його інтересам. Вищенаведені обставини вказують, що позивач [PERSON] активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із сином, і будь-яких обставин, які б унеможливлювали право батька на таке спілкування, судом не встановлено. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи передусім інтереси дитини, висновок органу опіки та піклування, суд вважає, що позовна вимога щодо способу участі у спілкуванні та вихованні дитини підлягають задоволенню. Суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. До того ж, рішення не є перешкодою визначення батьками в добровільному порядку додаткових днів побачень батька з дитиною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 1984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні вісімдесят копійок) /а.с. 2, 3/, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved