Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась представник позивача [PERSON] - адвокат Діденко Т.Г. з позовом до [PERSON] про поділ майна. В подальшому позивачем через свого представника а також особисто неодноразово подавались заяви про збільшення позовних вимог та про зміну предмету позову. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 01 серпня 1987 року. У зв`язку з поданням до суду заяви про розірванням шлюбу, позивач має намір здійснити поділ спільного майна подружжя. В позові зазначено, що за період шлюбу за спільні кошти подружжя, було придбано нерухоме майно, а саме: в 2015 році квартиру [ADDRESS] ; в 2004 році житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] ; в 2017 році земельну ділянку площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] ; в 2017 році земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] ; в 2017 році житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . Право власності на перший об`єкт нерухомості зареєстроване за відповідачем, а на інші за позивачем. Крім нерухомого майна, подружжя має заощадження в розмірі 40 000,00 доларів США готівкою, які з моменту фактичного припинення сімейних відносин, знаходяться у відповідача. Оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з тим, що подружні відносини розірвані, сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, позивач має намір все вищезазначене майно визнати об`єктом права спільної власності та здійснити реєстрацію свого права спільної часткової власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року дану цивільну справу направлено за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області. (т.1 а.с.21-22) Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2021 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк, з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків. (т.1 а.с.31-32) 03 лютого 2021 року представником позивача подано до Вишгородського районного суду Київської області уточнення до позовної заяви. (т.1 а.с.37-39) Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 лютого 2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна передано на розгляд Дніпровського районного суду міста Києва. (т.1 а.с.70-71) Дану позовну заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2021 року. (т.1 а.с.81) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.84-86) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Діденко Т.Г. про забезпечення позову, накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , право приватної власності на яку зареєстровано за [PERSON] . (т.1 а.с.87-89) 15 квітня 2021 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Діденко Т.Г. подано до суду уточнення до позовної заяви, які по суті є заявою про збільшення позовних вимог. (т.1 а.с.127-128) 07 липня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Запорожцева В.В. на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві зазначено, що ініціатором розірвання шлюбу була [PERSON] , оскільки, з її слів, починаючи з другої половини 2009 року у [PERSON] почались проблеми зі здоров`ям через зловживання алкоголем, через що останній з другої половини 2014 року припинив брати участь у житті родини та піклуватися про інтереси родини та дітей. Згідно доводів відзиву, з 2017 року по 2019 рік [PERSON] з дітьми неодноразово возили позивача на лікування. Розуміючи, що подальше спільне проживання з позивачем загрожує життю та здоров`ю відповідача та доньки, родина прийняла рішення за спільні кошти придбати будинок в с.Боденьки Вишгородського району Київської області, та почали там будувати новий будинок, сподіваючись що це допоможе позивачеві припинити зловживати алкоголем, проте цього не сталося. Також у відзиві зазначається, що [PERSON] з 2015 року припинив проявляти інтерес до справ родини сторін, а з 2017 року взагалі фактично припинив приймати участь у житті родини та дітей. Згідно доводів відзиву, матеріали справи не містять доказів спільних заощаджень та того, в якому банку вони зберігаються, тому стягнення відповідних коштів є безпідставним. Також у відзиві вказано на безпідставність не включення до позовних вимог поділу земельної ділянки та гаража в м.Донецьку, а також автомобіля. На переконання відповідача, оцінка заявлених до поділу об`єктів є невірною та не проведено оцінку новобудови, спорудженої поруч із придбаним в с.Боденьки Вишгородського району Київської області будинком. У відзиві наведені відомості про оцінку майна, здійснену на замовлення відповідача, згідно якої, вартість майна, набутого за час шлюбу, право власності на яке оформлено на позивача, становить 3 885 585,00 грн (без урахування вартості земельної ділянки в м.Донецьку, автомобільного гаража в м.Донецьку та автомобіля ГАЗ-21), а вартість спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, становить 3 940 626,00 грн. Також у відзиві стверджується, що купівля житлового будинку із земельними ділянками, будівництво нового будинку (завершеного майже на 90%) в с.Боденьки Вишгородського району Київської області, а також купівля та ремонт квартири в м.Києві відбувалась за спільні кошти родини та дітей сторін. З огляду на вказане у відзиві міститься посилання на підстави можливості відступу від засад рівності часток подружжя у спільній власності за обставин, що мають істотне значення, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно доводів відзиву, оскільки поділу підлягає все майно, набуте під час шлюбу, у зв`язку з чим навмисне вибіркове зазначення позивачем лише частини такого майна, на думку відповідача, є зловживанням процесуальними правами. (т.1 а.с.173-179) 19 липня 2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Діденко Т.Г. надійшла до суду відповідь на відзив, в якій щодо доводів відзиву про право суду відступити від засад рівності часток подружжя, зазначено, що ця позиція не підтверджена належними доказами. У відповіді вказано, що останні випадки зловживання позивачем алкогольними напоями викликані розірванням шлюбу, однак це не є доказом того, що позивач не брав участі в матеріальному забезпеченні сім`ї. Такі твердження, згідно доводів відповіді на відзив, спростовуються придбанням подружжям у 2017 році двох земельних ділянок та старенького будинку, а також тим, що саме позивач займався організацією та фінансуванням будівництва нового будинку, чим на думку представника позивача спростовуються доводи відзиву про те, що позивач припинив приймати участь у житті родини. При цьому у відповіді на відзив зазначено, що позивач постійно працював, з січня 1999 року по теперішній час - на керівних посадах різних комерційних підприємств та мав чималі доходи. Крім того, у відповіді на відзив вказується на те, що діти сторін вже повнолітні, сину, переважно на особисті кошти позивача, в 2008 році була придбана квартира, донька сторін проживає в спірній квартирі з батьками, закінчила інститут та має самостійний дохід, отже позивач свій обов`язок щодо виховання та забезпечення дітей вже виконав. (т.1 а.с.192-193) 19 липня 2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Діденко Т.Г. надійшли уточнення щодо розміру правничої допомоги. (т.1 а.с.228) 01 липня 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Запорожцевим В.В. направлено до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. (т.1 а.с.210-215) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання копії ухвали. (т.1 а.с.243, 246-249) 06 вересня 2021 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву в новій редакції. (т.2 а.с.3-8) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя повернуто відповідачу. (т.2 а.с.9, 18-20) Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року без змін. (т.2 а.с.42-45) Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року скасовано, справу № 755/15914/20 передано до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття зустрічного позову [PERSON] до розгляду. (т.2 а.с.79-81) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, об`єднавши їх в одне провадження. (т.2 а.с.117-118, 126-128) Згідно заявлених в зустрічній позовній заяві вимог [PERSON] просить суд: -в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартиру за [ADDRESS] ; -в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загал. площею 54,6 кв. м. за [ADDRESS] ; незавершений будівництвом житловий будинок, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,25 га, за адресою буд. [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,3743 га, за адресою буд. [ADDRESS] ; житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] ; земельну ділянку 0,18 га під житловим будинком з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] ; автомобільний гараж в м. Донецьк; автомобіль марки Газ-21 державний номер невідомий. (т.2 а.с.3-8, 97-103) Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що ініціатором розірвання шлюбу була [PERSON] , оскільки, з її слів, починаючи з другої половини 2009 року у [PERSON] почались проблеми зі здоров`ям через зловживання алкоголем, через що останній у 2014 році почав неадекватно себе поводити та припинив брати участь у житті родини та піклуватися про інтереси родини та дітей. З 2017 року по 2019 рік через неадекватну поведінку [PERSON] , його погрози та нападки, виникли побоювання за здоров`я [PERSON] та дітей сторін. Вони неодноразово возили [PERSON] на лікування. Розуміючи, що подальше спільне проживання з [PERSON] в одній квартирі загрожує життю та здоров`ю відповідача (позивача за зустрічним позовом) та доньки, родина прийняла рішення за спільні кошти придбати будинок в с.Боденьки Вишгородського району Київської області, та почали там будувати новий будинок, сподіваючись що це допоможе позивачеві припинити зловживати алкоголем, проте цього не сталося. Також зазначається, що [PERSON] з 2015 року припинив проявляти інтерес до справ родини сторін, а з 2017 року взагалі фактично припинив брати участь у житті родини та дітей. Згідно доводів зустрічного позову, [PERSON] цікавлять не інтереси родини та спільних дітей, а грошові кошти для ведення безтурботного способу життя та зловживання алкоголем. Позивач за зустрічним позовом посилається на безпідставність не включення позивачем за первісним позовом до позовних вимог майна, яке також підлягає поділу, а саме, - земельної ділянки та гаража в м.Донецьку, а також автомобіля. Згідно доводів зустрічного позову, оцінка заявлених [PERSON] до поділу об`єктів є невірною, ним не проведено оцінку новобудови, спорудженої поруч із придбаним в с.Боденьки Вишгородського району Київської області будинком. Позивач за зустрічним позовом посилається оцінку майна, здійснену на її замовлення, згідно якої, вартість майна, набутого за час шлюбу, право власності на яке оформлено на [PERSON] , становить 3 885 585,00 грн (без урахування вартості земельної ділянки в м.Донецьку, автомобільного гаража в м.Донецьку та автомобіля ГАЗ-21), а вартість спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , становить 3 940 626,00 грн. Також у зустрічному позові стверджується, що купівля житлового будинку із земельними ділянками, будівництво нового будинку (завершеного майже на 90%) в с.Боденьки Вишгородського району Київської області, а також купівля та ремонт квартири в м.Києві відбувалась за спільні кошти родини та дітей сторін. З огляду на вказане та посилаючись на підстави можливості відступу від засад рівності часток подружжя у спільній власності за обставин, що мають істотне значення, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сім`ї, а також на те, що поділу підлягає все майно, набуте під час шлюбу, беручи до уваги інтереси дітей сторін, з метою усунення ризиків відчуження [PERSON] під час перебування останнього в неврівноваженому стані, чи в іншому стані душевного розладу, спірної квартири, позивач за зустрічним позовом вважає за можливе відійти від рівності часток на неподільне майно та виділити кожному з подружжя майно придбане під час шлюбу, шляхом виділу цілих об`єктів нерухомості та іншого майна у приватну власності кожної із сторін у справі. 07 лютого 2023 року позивачем [PERSON] подано заяву про зміну предмету позову (т.2 а.с.134-135), яка прийнята судом. 16 лютого 2023 року позивачем [PERSON] подано заяву про зміну предмету позову (т.2 а.с.148-139), яка прийнята судом. Так, в заяві про зміну предмету позову від 16 лютого 2023 року позивач [PERSON] просить суд: Визнати об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] : квартиру [ADDRESS] ; житловий будинок літ.А за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: -частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; -частину житлового будинку - А, загальною площею 54,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] ; -частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: -частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; -частину житлового будинку - А, загальною площею 54,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] ; -частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.153, 156-158) Позивач ( відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник - адвокат Серафимов І.М. в судовому засіданні просили первісний позов, в редакції останньої заяви про зміну предмета позову, задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) пояснив, що за спільні кошти подружжя сторін було придбане майно, вказане в заяві по зміну предмета позову від 16 лютого 2023 року, яке підлягає поділу між сторонами в рівних частках, оскільки це майно є неподільним, а виділення часток в натурі - неможливим. Щодо вимог зустрічної позовної заяви зазначив, що позивач за зустрічним позовом просить відступити від рівності часток та виділити у власність [PERSON] лише неліквідне майно. Додатково зазначив, що земельна ділянка в м.Донецьку оформлена не була, будь-які документи на гараж в м.Донецьку та автомобіль відсутні. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) пояснив, що земельні ділянки в с.Боденьки Вишгородського району Київської області є суміжними, на одній з них розташований придбаний сторонами будинок та розпочате будівництво нового будинку - зведено коробку. Також зазначив, що земельна ділянка під будинком в м.Донецьку ним не купувалась, документів на земельну ділянку він не бачив та не обізнаний чи передавалась ця земельна ділянка будь-кому у власність або в користування. Щодо заявленого позивачем за зустрічним позовом до поділу автомобіля ГАЗ-21 пояснив, що продав автомобіль після розірвання шлюбу, однак коли саме, не пам`ятає. При цьому зазначив, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені в 2019 році. Стосовно гаража в м.Донецьку повідомив, що у його власності гаражу не було, членом гаражного кооперативу він не був, гараж орендував. Наполягав на тому, що з викладеними у зустрічному позові вимогами не згоден, оскільки запропонований відповідачем поділ майна є нерівноцінним, придбаний в с.Боденьки Вишгородського району Київської області будинок збудований з брусу, в ньому відсутні зручності, коли позивач востаннє в 2020 році був у м.Донецьку, розташований там спірний будинок був у поганому стані. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник - адвокат Запорожцев В.В. в судовому засіданні зустрічний позов підтримали в повному обсязі, в задоволенні первісного позову просили відмовити. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) пояснив, що [PERSON] , через вживання алкоголю, припинив брати участь у родинних проблемах у 2014 році. Зазначив, що новозбудований в с.Боденьки Вишгородського району Київської області будинок майже готовий для введення в експлуатацію, проте ступінь готовності будинку не оцінювалась, у висновку відображений стан будівництва, тому в порядку поділу майна подружжя на нього може бути визнано право власності. Також пояснив, що спірна квартира була придбана в 2015 році (відступлення участі в будівництві) на власні кошти [PERSON] та дітей сторін, при цьому [PERSON] з 2014 року втратив інтерес до родини, звільнився з роботи, фактично шлюбні відносини припинені в 2017 році. При цьому представник не зміг зазначити, яку частину грошей вносила [PERSON] , а яку діти сторін. Зазначив, що запропонований в первісній позовній заяві поділ майна є неможливим, оскільки сторони не можуть спільно проживати. Наразі в квартирі проживає [PERSON] та донька сторін. Представник вбачає підстави для відступу від рівності часток подружжя в праві спільної сумісної власності. Також зазначив про необізнаність щодо оформлення прав на земельну ділянку в м. Донецьку, на якій розташований спірний будинок. Стосовно заявленого до поділу в зустрічній позовній заяві автомобіля представник пояснив, що зі слів [PERSON] , автомобіль перебував у власності останнього, проте відчужений після розірвання шлюбу між сторонами. З приводу спірного гаражу пояснив про можливе перебування вказаного майна в користуванні [PERSON] , однак сторона відповідача (позивача за зустрічним позовом) не може зобов`язати іншу сторону надати необхідні документи. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) пояснила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1987 року, в 2007 році відповідач переїхала з м.Донецька до м.Києва, в 2008 році вона запросила до себе [PERSON] , оскільки знайшла для останнього роботу. Зазначила, що сторони спільно поживали однією сім`єю до 2018 року, у тому числі й в спірній квартирі, яка була придбана в розстрочку. Спочатку - у 2014 році договір із забудовником уклав [PERSON] , а у 2015 році за спільною згодою переоформили права покупця на неї, діти сторін участі в цьому не приймали. Кошти на придбання квартири були спільними та вносились з 2014 року по 2015 рік. Також пояснила, що придбаний в м.Донецьку будинок розташований на ділянці 18 соток, земельна ділянка була зареєстрована в кадастрі приблизно в 2005-2006 роках, докази цього відсутні. Стосовно спірного гаража зазначила, що [PERSON] був членом гаражного кооперативу, сім`я встановила металевий гараж. Стосовно документів на гараж [PERSON] нічого не відомо. Щодо спірного автомобіля пояснила, що не пам`ятає дату його придбання - можливо у 2000 році, або пізніше. Автомобіль зберігався в гаражі, в останнє відповідач (позивач за зустрічним позовом) бачила автомобіль у 2017 році. Стосовно об`єктів нерухомості в с.Боденьки Вишгородського району Київської області пояснила, що на ділянках розташований старий дерев`яний будинок, в якому немає комунікацій, лише проведена електрика. В 2018 році подружжям сторін був збудований фундамент та «коробка» будинку, встановлений дах та тимчасові двері. Вікна в будинку відсутні, оздоблювальні роботи не розпочинались, комунікації не проведені. Також [PERSON] підтвердила, що все відображене в первісному та зустрічному позові майно було придбано на спільні кошти подружжя. Рішення щодо придбання земельних ділянок та будинку в Київській області подружжя сторін приймало спільно, спільно здійснювали будівництво. При цьому зазначила, що ступінь готовності нового будинку не визначався. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 01 серпня 1987 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.8), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року (т.1 а.с.134). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. В пункті 24 вищевказаної Постанови Пленуму роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Предметом спору в даній справі є: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] ; земельна ділянка 0,18 га під житловим будинком з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] ; автомобільний гараж в м. Донецьку; автомобіль марки Газ-21 (державний номер невідомий). Судом установлено, що 13 грудня 2004 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого останній набув право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (складові частини об`єкта: А-1 - житловий будинок (шл/бл), житловою площею 34,0 кв.м, загальною площею 52,3 кв.м, та належні до нього надвірні будівлі та споруди: Б - сарай (цегла), В - сарай (саман), Г - льох з шийкою (шл/біт), Д, З - навіси, Е - душ (цегла), Ж - убиральня (цегла), И, К - сараї (шл/бл), Л - літня кухня (шл/бл), М - льох з шийкою (камінь), №1-4 - паркани, брама, І-ІІ - замощення, 0 - зливна яма). (т.1 а.с.129, т.2 а.с.143-144) Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України (у відповідній редакції) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з пунктом 9 договору купівлі-продажу житлового будинку, право власності на вказаний житловий будинок виникає у покупця з моменту державної реєстрації договору. З огляду на викладене, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року житлового будинку, підлягають застосуванню норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Відповідно до договору купівлі-продажу, цей договір посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Поповою Т.О. та зареєстровано нотаріусом у реєстрі за № 2990. Також в матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру правочинів від 13 грудня 2004 року, в якому відображена державна реєстрація вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку (т.1 а.с.130, т. 2 а.с. 145). Отже, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] виникло у [PERSON] з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто за правилам ч. 4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року, справа № 334/3161/17, провадження № 14-188 цс 20, зроблено висновок, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності (пункт 50). Згідно з пунктом 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, нотаріусом роз`яснено про необхідність реєстрації прав на земельну ділянку в землевпорядних органах. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. (ч. 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)) Згідно положень ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. (ч.2 ст. 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)) Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні зазначив про свою необізнаність про те, чи мав попередній власник право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та пояснив, що він жодних документів на земельну ділянку не бачив, після придбання будинку оформленням цієї земельної ділянки у власність або в користування не займався. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що земельна ділянка була зареєстрована у відповідному кадастрі приблизно в 2005-2006 роках. Проте жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України щодо цієї земельної ділянки [PERSON] не надала, клопотання про витребування таких доказів як особисто, так і через свого представника, не подавала. При цьому, окремі положення Закону України «Про державний земельний кадастр» набрали чинності 07 серпня 2011 року, а закон в цілому набрав чинності 01 січня 2013 року, що свідчить про безпідставність доводів [PERSON] щодо реєстрації в земельному кадастрі прав на земельну ділянку в 2005-2006 роках. Таким чином, за матеріалами справи не вбачається набуття [PERSON] та/або іншими особами права власності або права користування на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] . Також матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження набуття [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] гаражу в м. Донецьку. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він ніколи не був членом гаражного кооперативу, в його власності гаражу немає, деякий час він орендував гараж. Доказів протилежного відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) суду не надано. При цьому, зміст зустрічної позовної заяви навіть не містить адреси такого гаражу. Отже стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) не надано доказів належності до спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] та автомобільного гаражу в м. Донецьку. Також, в матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження доводів зустрічної позовної заяви щодо придбання сторонами у шлюбі автомобіля марки ГАЗ-21 (державний номерний знак невідомий), стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) клопотання про витребування доказів, які б підтверджували придбання [PERSON] за час шлюбу транспортного засобу, подано не було. При цьому право заявити таке клопотання неодноразово роз`яснювалось судом у підготовчому засіданні. Разом з тим, [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що за час перебування сторін у шлюбі був придбаний автомобіль, який був ним відчужений після розірвання шлюбу. З цього приводу слід зазначити, що за змістом правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 335/10739/17, провадження № 61-5328св19, якщо автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, який було відчужено без згоди дружини, що встановлено судовим рішенням, а доказів того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя підлягає стягненню компенсація вартості 1/2 частини спірного автомобіля. Проте вимоги про стягнення грошової компенсації за частину автомобіля позивачем за зустрічним позовом заявлено не було. 21 травня 2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого державним реєстратором зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 108,2 кв.м, житловою площею 56,8 кв.м. (т.1 а.с.7, 54) При цьому сторони підтвердили в судовому засіданні, що в 2014 році між будівельною компанією та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого була вищевказана квартира, а в 2015 році, за спільним рішенням сторін, укладено договір переуступки прав покупця, згідно якого покупцем майнових прав стала [PERSON] . Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 07 листопада 2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким у власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території: [ADDRESS] (т.1 а.с.138-141) Цього ж дня проведено державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] (т.1 а.с.5-6) Також 07 листопада 2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким у власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території: [ADDRESS] (т.1 а.с.142-145) Цього ж дня проведено державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] (т.1 а.с.5-6) Крім того, 07 листопада 2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким у власність [PERSON] переданий житловий будинок [ADDRESS] знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.146-149). Цього ж дня проведено державну реєстрацію права приватної власності на вказаний будинок за [PERSON] (т.1 а.с.5-6) Сторони підтвердили в судовому засіданні, що на земельній ділянці площею 0,25 га сторони розпочали будівництво нового будинку та пояснили, що в цьому будинку наявний фундамент, зведено коробку, встановлено дах та тимчасові двері, оздоблювальні роботи не проводились, вікна не встановлювались, комунікації не підведені. В матеріалах справи наявний висновок про вартість майна - незавершеного будівництвом житлового будинку (поліпшення земельної ділянки) за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.216). Проте в цьому висновку не відображені технічні характеристики незавершеного будівництвом житлового будинку та ступінь його будівельної готовності. Доказів на підтвердження доводів представника [PERSON] в судовому засіданні щодо готовності незавершеного будівництвом будинку для його введення в експлуатацію, матеріали справи не містять. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За змістом ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. В заявах по суті справи (відзиві на позовну заяву та зустрічному позові) [PERSON] та її представник - адвокат Запорожцев В.В. стверджували, що через зловживання [PERSON] алкогольними напоями, останній з другої половини 2014 року припинив брати участь у житті родини та піклуватися про інтереси родини та дітей, з 2017 року по 2019 рік [PERSON] з дітьми неодноразово возили позивача на лікування, з 2015 року [PERSON] припинив проявляти інтерес до справ родини сторін, а з 2017 року фактично припинив брати участь у житті родини та дітей. При цьому, представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) стверджував, що купівля та ремонт квартири в [ADDRESS] відбувались за особисті кошти [PERSON] та дітей сторін. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 20 по 23 лютого 2015 року, з 20 лютого по 02 березня 2018 року, з 20 по 25 листопада 2018 року та з 16 по 20 травня 2019 року перебував на лікуванні та йому було встановлено діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю з ознаками залежності. (т.1 а.с.183-187) При цьому, з трудової книжки [NUMBER] убачається, що [PERSON] з 1999 року безперервно обіймав керівні посади в різних товариствах, у тому числі й в періоди проходження ним лікування. (т.1 а.с.196-207) Отже за матеріалами справи відсутні підстави вважати, що з 2015 року (першого проходження лікування) [PERSON] не мав доходу, а тому не міг брати участь в придбанні спірного майна. Разом з тим стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження придбання спірної квартири в м.Києві, або іншого заявленого до поділу майна за особисті кошти [PERSON] та/або за кошти дітей сторін, які в свою чергу не заявляли жодних вимог щодо спірного майна. Навпаки, показаннями [PERSON] в судовому засіданні спростовуються її ж доводи, викладені в заявах по суті справи та повідомлені її представником в судовому засіданні обставини про те, що частина спірного майна є особистою власністю [PERSON] та/або дітей сторін. Так [PERSON] суду пояснила, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені в 2018 році та все заявлене сторонами до поділу майно придбано сторонами під час шлюбу, за час спільного проживання та за спільні кошти сторін, а не за її особисті кошти та/або кошти дітей сторін. Таким чином суд приходить до висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо спірної квартири в м.Києві та інших заявлених до поділу об`єктів нерухомості, щодо яких матеріали справи містять докази їх набуття подружжям у власність (земельних ділянок та будинку в Київській області та будинку в м.Донецьку), залишається непохитною. Крім того, у відзиві на позовну заяву та у зустрічному позові відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] просить відступити від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Однак, за матеріалами справи (поданими сторонами доказами) неможна дійти обґрунтованого висновку про те, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Навпаки, як вже зазначалось вище, [PERSON] підтвердила в судовому зсіданні, що все заявлене до поділу майно придбане за спільні кошти. В даному випадку стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Положення ч.3 ст. 70 СК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки за поясненнями сторін, їх діти є повнолітніми та працездатними. З огляду на викладене, відсутні визначені законом підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Щодо вимог зустрічного позову про включення до об`єктів поділу незавершеного будівництвом будинку за адресою: [ADDRESS] та визнання на нього права власності за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, суд зазначає наступне. Вказана у зустрічному позові адреса незавершеного будівництвом будинку є адресою придбаного за час шлюбу сторін (07 листопада 2017 року) житлового будинку, а саме, будинку [ADDRESS] знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.146-149), право власності на який зареєстровано у встановленому законом порядку (т.1 а.с.5-6). Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно із ч.1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Отже, державна реєстрація права спільної сумісної власності на новостворений об`єкт нерухомості - будинок свідчить про закінчення його будівництва та підтверджує право власності кожного зі співвласників на зазначений об`єкт. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. В постанові від 16 червня 2021 року у справі № 1008/339/12, провадження № 61-16290св19 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що задовольняючи первісний позов шляхом визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що чинним законодавством не передбачена можливість визнання права власності на таке майно. Отже, питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначене також узгоджуються з нормами ст. 316, 317, ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України. Крім того, в матеріалах справи немає жодного доказу, з якого було б можливо встановити технічні характеристики заявленого до поділу незавершеного будівництвом будинку та стан його будівельної готовності, відповідність об`єкта будівельним нормам та стандартам. Таким чином відсутні визначені законом підстави для поділу цього об`єкту, у тому числі й шляхом визнання в судовому порядку права власності на нього за одним із подружжя. З цього приводу слід також зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13). Так, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним, серед іншого, вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). В матеріалах справи відсутні докази того, що заявлений до поділу незавершений будівництвом будинок будується або побудований на підставі відповідних документів та дозволів. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За викладених вище обставин, в розрізі даного спору, визнанню об`єктами спільної сумісної власності сторін та поділу між сторонами підлягають лише ті об`єкти нерухомості, належність яких до власності подружжя сторін є документально підтвердженою, а саме: квартира [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] . Інші заявлені до поділу в зустрічному позові об`єкти нерухомості поділу між сторонами в розрізі даного спору не підлягають з докладно наведених вище підстав, як і не підлягає поділу спірний автомобіль ГАЗ-21 (номер невідомий). За наданими стороною позивача (відповідача за зустрічним позовом) доказами, станом на лютий 2021 року оціночна вартість квартири [ADDRESS] становила 4 565 000,00 грн (т.1 а.с.50), оціночна вартість житлового будинку [ADDRESS] 423,00 грн (т.1 а.с.51), оціночна вартість земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, розташованої за адресою: [ADDRESS] 481,00 грн (т.1 а.с.52); оціночна вартість земельної ділянки площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, розташованої за адресою: [ADDRESS] 521,00 грн (т.1 а.с.53). За наданими стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) доказами, станом на червень 2021 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] складала 3 940 626,00 грн або 144 391,00 долар США (т.1 а.с.182), ринкова вартість земельної ділянки площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, розташованої за адресою: [ADDRESS] 267,00 грн, що еквівалентно 9 446,00 доларів США (т.1 а.с.181). Оцінка вартості житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, розташованої за адресою: [ADDRESS] стороною відповідача не надана. Також сторонами не надані документи на підтвердження вартості житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] , а вказана в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 13 грудня 2004 року вартість цього будинку не є актуальною. При цьому, з урахуванням місця розташування цього будинку, суд убачає об`єктивну неможливість встановлення його дійсної вартості на час розгляду справи. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача [PERSON] та його представника про те, що вартість квартири [ADDRESS] є значно вищою, ніж загальна вартість іншого майна: житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] . Отже поділ майна у спосіб, запропонований відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) суперечить засадам рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а підстави для відступлення від рівності часток відсутні. [PERSON] в судовому засіданні пояснила про неможливість спільного проживання сторін в трикімнатній квартирі [ADDRESS] , однак такі доводи не можуть бути підставою для виділення їй у власність майна, яке коштує неспівмірно більше, ніж майно, яке буде виділятись при запропонованому нею поділі [PERSON] , адже інститут права власності є одним із вагомих та найголовніших основ та засад цивільних права, законом чітко визначений та встановлений порядок набуття, користування та розпорядження правом власності. При цьому, слід також зазначити, що житловий будинок в Київській області, що підлягає поділу, за поясненнями сторін не є придатним для постійного проживання, а спірний будинок в м.Донецьку та частина квартири в м.Донецьку (успадкована позивачем (т.1 а.с.6)) не використовуватися позивачем для проживання, оскільки останній проживає в м.Києві. Крім того, суд враховує, що [PERSON] не надавав згоди на компенсацію йому частини вартості квартири, у тому числі й за рахунок іншого спірного майна. При цьому суд також зауважує, що розгляд справи здійснюється в межах заявлених позовних вимог, а [PERSON] у зустрічному позові не було запропоновано такої компенсації та відповідна сума коштів на депозитний рахунок суду, як це передбачено ч.5 ст. 71 СК України, внесена нею не була. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову - визнання об`єктами спільної сумісної власності сторін: квартири [ADDRESS] ; житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий №3221888002:27:151:0151, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,3743 га, кадастровий №3221888002:27:151:0152, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] та в порядку поділу спільного майна подружжя визнання за кожною із сторін права власності на частину кожного з об`єктів цього майна, та відмову в задоволенні зустрічного позову через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, недоведеність непоширення правового режиму спільного сумісного майна щодо предмету спору через часткове або повне придбання такого майна за особисті кошти одного з подружжя, недоведеність віднесення іншого майна до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 10 964,00 грн (10 510,00 грн - за позовними вимогами майнового характеру та 454,00 грн - за заявою про забезпечення позову). Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.1 ст.632 ЦК України) Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 07 вересня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Діденко Т.Г. укладено договір про надання правової допомоги (т.1 а.с.194-195). Згідно змісту п. 3.1. цього договору, за виконання юридичних робіт та надання юридичних послуг, передбачених п.1.1. договору, замовник сплачує виконавцю винагороду і розмірі 25 000,00 грн за першу інстанцію судового розгляду по справі та по 12 500,00 грн за кожну наступну інстанцію. На підставі вищевказаного договору, видано Ордер серії КС №439156 на надання правничої допомоги адвокатом Діденко Т.Г. (т.1 а.с.17). В заяві, поданій адвокатом Діденко Т.Г. до суду 19 липня 2021 року наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, за змістом якого відображено погодинну оплату послуг адвоката (т.1 а.с.228), що суперечить умовам договору, укладеного 07 вересня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Діденко Т.Г., в якому сторони домовились про фіксований розмір гонорару адвоката. При цьому в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Згідно наявних в матеріалах справи чеків, 12 квітня 2021 року [PERSON] здійснено дві оплати за договором про надання правової допомоги від 07 вересня 2020 року в загальному розмірі 25 000,00 грн. (т.1 а.с. 131, 132). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року), необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Наведений в заяві адвоката Діденко Т.Г. від 19 липня 2021 року розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу (т.1 а.с.228) не лише суперечить умовам договору, укладеного 07 вересня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Діденко Т.Г., а й не відповідає критерію розумного розміру судових витрат на правничу допомогу в даній справі, виходячи з обсягу наданих адвокатом послуг. При визначенні розміру судових витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню іншою стороною, суд виходить з умов договору про надання правничої допомоги, яким визначений фіксований розмір гонорару адвоката за представництво інтересів позивача в суді першої інстанції в розмірі 25 000,00 грн та враховує, що адвокат Діденко Т.Г. склала та подала до суду заяви по суті справи (при цьому суд враховує обсяг та наповненість цих заяв), інші заяви, подавала до суду докази, знайомилась з матеріалами справи, проте брала участь лише в частині підготовчих засідань та не приймала участі в судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також те, що позов задоволено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, виходячи з умов договору між адвокатом та клієнтом, а також враховуючи обсяг фактично наданих адвокатом послуг, виходячи із критеріїв неминучості, співмірності витрат на оплату послуг адвоката та обсягу виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що заявлена стороною позивача (відповідача за зустрічним позовом) сума витрат на правничу допомогу є надмірною, отже розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок іншої сторони, визначається судом у розмірі 12 500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved