Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд: - розірвати шлюб між, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 27 вересня 1998 року зроблено відповідний актовий запис № 17, свідоцтво серія [NUMBER] ; - визначити місце проживання дитини, доньки [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] [INFO] , РНОКПП № [NUMBER] , [ADDRESS] , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері; - витребувати з органів опіки і піклування виконкому Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області висновок щодо розв`язання спору про визнання місця проживання дитини. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує зокрема тим, що 27 вересня 1998 року між ним [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 27 вересня 1998 року зроблено відповідний актовий запис № 17, свідоцтво серія [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син, [PERSON] [INFO] , та донька [PERSON] [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 1280, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 3 грудня 2014 року. Спільне життя з відповідачем не склалося з тієї причини, що сторони не зійшлися характерами, мають різні погляди на життя та сім`ю. При даних обставинах сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Шлюбні відносини припинили з червня 2022 року. Фактично родина розпалася та носить формальний характер. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить його з відповідачем інтересам, та інтересам спільної дитини. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає. Вважає також, що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки спроби примирення між сторонами в минулому не принесли жодних результатів. З червня 2022 сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Донька [PERSON] [INFO] залишається проживати разом з позивачем, що підтверджується довідкою № 74 від 26 січня 2023 року виданою Старокозацькою сільською радою, згідно якої, позивач [PERSON] [INFO] проживає разом с донькою [PERSON] [INFO] з червня 2022 року, згідно акту обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради № 3 від 20 січня 2023 року вони мешкають за адресою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] [INFO] проживає окремо, що підтверджується довідкою № 73 від 26 січня 2023 року виданою Старокозацькою сільською радою, згідно якої, [PERSON] з червня 2022 року, згідно акту обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради № 4 від 20 січня 2023 року мешкає за адресою [ADDRESS] . Позивач переконаний, що донька [PERSON] має проживати разом із ним, оскільки він з донькою має довірчі стосунки, пов`язані спільним побутом тощо. Вказані вище обставина, на думку позивача, свідчить про те, що він в повній мірі може забезпечити дитину постійним місцем проживання. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Разом з тим, вищезазначеною ухвалою суду було витребувано від органу опіки та піклування Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . 13.03.2023 року сторони у судове засідання не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву у якій просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. 01.03.2023 року [PERSON] , надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи без її участі, відповідно до якої також вказує, що позовну заяву та обставини, на які посилається позивач [PERSON] , повністю визнає, не заперечує проти вимог щодо та визначення місця проживання [PERSON] , разом із батьком [PERSON] , за адресою постійного проживання позивача, а також не заперечує проти розірвання шлюбу між сторонами. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в судове засідання не з`явився, однак надав до суду висновок, щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] . Разом з тим, представник просив суд розглядати справу без його участі, та задовольнити позовні вимоги [PERSON] , у повному обсязі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 27 вересня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 27 вересня 1998 року зроблено відповідний актовий запис № 17, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: повнолітній син, [PERSON] [INFO] , та малолітня донька [PERSON] [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 1280, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 3 грудня 2014 року. Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем не склалося з тієї причини, що сторони не зійшлися характерами, мають різні погляди на життя та сім`ю. При даних обставинах сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Шлюбні відносини припинили з червня 2022 року. Фактично родина розпалася та носить формальний характер. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить його з відповідачем інтересам, та інтересам спільної дитини. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає. З червня 2022 сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Судом встановлено, що малолітня донька [PERSON] [INFO] , проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою № 74 від 26 січня 2023 року виданою Старокозацькою сільською радою, згідно якої вбачається, що [PERSON] проживає разом с донькою [PERSON] з червня 2022 року, згідно акту обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради № 3 від 20 січня 2023 року вони мешкають за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] [INFO] проживає окремо, що підтверджується довідкою № 73 від 26 січня 2023 року виданою Старокозацькою сільською радою, згідно якої вбачається, що [PERSON] з червня 2022 року, згідно акту обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради № 4 від 20 січня 2023 року мешкає за адресою [ADDRESS] . Позивач переконаний, що донька [PERSON] має проживати разом із ним, оскільки він з нею має довірчі стосунки, пов`язані спільним побутом тощо. Вказані вище обставина, на думку позивача, свідчить про те, що він в повній мірі може забезпечити дитину постійним місцем проживання. Відповідно до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , № 40 виданого органом опіки та піклування виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 08.02.2023 року вбачаться, що згідно з ч.1 ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов?язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, рішенням комісії з питань захисту прав та інтересів дитини від 30.01.2023 року № 1, з метою захисту прав та інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] , було прийнято вважати за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , разом з батьком [PERSON] , по [ADDRESS] . Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позов [PERSON] та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статей21,24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідност.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч.1ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Згідно із частиною 2статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п.10Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11(із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вищенаведені обставини,

Outcome: approved