Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 27 травня 2006 року вони з відповідачем уклали шлюб, за час проживання у шлюбі у них [INFO] народилася донька [PERSON] . У подальшому рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2011 року шлюб між ними було розірвано. 18 липня 2015 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє прізвище на прізвище чоловіка [PERSON] . З часу народження доньки з 2006 по 2009 рік відповідач проживав разом із нею та їхньою донькою, а пізніше після тривалих непорозумінь, коли їхні стосунки та збереження сім`ї перестали існувати, вони перестали проживати разом. Зазначила, що вона залишились проживати разом з дитиною за однією адресою, а [PERSON] в будинку своїх батьків. З часу проживання з нею доньки, остання перебуває на її повному утриманні та вихованні. [PERSON] до цього часу сплачував аліменти, але має заборгованість. Починаючи з 2009 року [PERSON] повністю самоусунувся від надання допомоги та виховання своєї доньки, взагалі не цікавиться, до дитини не приїздить, з дитиною не спілкується, не цікавиться її станом здоров`я і це стало підставою звернення з заявою до суду. Тому, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Зазначила, що з відповідачем не проживає з 2009 року. Відповідач з дитиною не спілкується, останній раз дитину вітав на день народження коли їй було 5 років, а зараз дитині 16 років. Вказала, що вони проживають в одному селі, але 8 років назад відповідач виїхав в Росію, там у нього своя сім`я - дружина, дитина. Він приїздив у село раз у рік. Це їй відомо зі слів його друзів. Коли дитина проходить коло нього, він до неї відвертається, ховається, із дитиною не розмовляє. Коли вона запитала свою бувшу свекруху чого він до дитини не говорить, то почула відповідь - «а ти що хочеш щоб він принижувався перед нею і перший до неї підходив». Вказала, що для відповідача спілкування з дитиною, першому підійти чи подзвонити, це приниження для нього. Вважає що він не відповідає званню батьком називатися, дитина не знає ні голосу, ні як він виглядає, вона щоб його побачила скоріш за все не впізнала би його, спілкування не має ні якого. Дитина була зареєстрована в усіх соціальних мережах, він міг знайти її, але не находив, не проявляв ніякої ініціативи. Думала що він платить аліменти, потім вияснилось що платить аліменти його мати, він до аліментів немає ніякого відношення, він живе в Росії. З тих пір як вона повідомила свекруху про позбавлення батьківських прав, вже два місяці не платить аліменти. Теперішнього її чоловіка дитина називає татом і тепер чекає його з війни і хоче бути на його прізвищі, а він хоче її удочерити. Для неї рідний тато той, який її виховує з п`ятирічного віку. Також дитина хоче в майбутньому поступати до військового закладу, а біологічний батько знаходиться на території Росії, вона хвилюється за все, щоб не було проблем у дитини. Позовні вимоги підтримала і просить їх задовольнити. Представник позивача адвокат Снітко В.А., який діє на підставі ордеру серії АВ №1064494 від 21.02.2023 позовні вимоги підтримав. Зазначив, що зверненням з цим позовом послужило те, що відповідач не приймає участі у спілкуванні та вихованні дитини, не дбає про її духовний розвиток, не цікавиться її взагалі життям. Вказав, що зі слів позивачки встановлено, що фактично за останніх 10 років відповідач з дитиною не бачився, не приходив у дитячий садок, ні до школи, ні на батьківські збори, не з`являвся додому, не вітав з днем народження, тобто не виявляв всіх тих властивостей як батько до дитини, чим дитина живе, чим дитина займається, які в неї інтереси, тобто його взагалі нічого це не цікавить. Також відомо зі слів позивача, що вона проживає з іншим чоловіком, з яким має спільну дитину і її донька від першого шлюбу також хоче носити прізвище як і всі, чоловіка з яким проживає мати. Але саме основне, що вона називає батьком людину, яка проживає з матір`ю. Просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному об`ємі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином шляхом направлення судових повісток із рекомендованим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання, а також оголошенням на сайті, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв чи клопотань не подавав, відзив на позов не надавав. Тому, у відповідності із ч.1, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у відсутність належним чином повідомленого відповідача. Представник служби у справах дітей Ямпільської міської ради Кіфа А.В., який діє на підставі доручення вих.№01-02/19 від 30.01.2023 щодо розгляду даної справи покладається на розгляд суду. Повідомивши, що було здійснено обстеження умов проживання дитини, всі умови проживання створені, зі слів позивача створив умови теперішній чоловік разом з нею. Також були зібрані відомості стосовно того як відповідач приймав участь у процесі виховання дитини, зі слів позивача аліменти сплачував вчасно, однак участі у вихованні та спілкуванні відповідач не приймав, хоча мав таку можливість, з власної ініціативи свідомо нехтуючи своїм правом і обов`язком він не спілкувався з дитиною. Також пояснив, що було проведено засідання комісії, і комісія прийняла рішення у даній справі покласти на розгляд суду. У судових дебатах просив суд позов задовольнити. Заяви, клопотання: клопотання позивача про витребування доказів, клопотання позивача про виклик свідків, клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області щодо відтермінування надання висновку, клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області щодо перенесення судового засідання на іншу дату. Інші процесуальні дії у справі: 05.01.2023 відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 31 січня 2023 року на 09 годину 00 хвилин; закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 14 лютого 2023 року на 09 годину 00 хвилин, витребування доказів, задоволення клопотання позивача про виклик свідків, відкладення судового засідання, оголошення перерви у судовому засіданні, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами та без виходу суду до нарадчої кімнати. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із показань свідка [PERSON] даних ним у судовому засідання судом встановлено, що ще до розлучення відповідач до дитини був ніяк, у нього лише були друзі, а після розлучення близько семи років його не бачив. Відповідач не помагав і не підтримував, а як приїжджав то навіть з дитиною не зустрічався, і не хотів зустрітися щоб її побачити чи поговорити. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засіданні, судом встановлено, що вона є рідною сестрою позивачки, та бувшою дружиною рідного брата відповідача. Вказала, що позивач та відповідач розійшлися тому, що він не відповідав тим стандартам, яким має відповідати не ідеальний, а нормальний батько. Вони розійшлися дитина була ще маленька, тобто щоб сказати що дитина батька знає, але не настільки знає щоб вважати що це її рідний батько. Приїжджаючи додому він з дитиною не спілкувався, говорив «я з дитиною хочу бачитись, а [PERSON] не дає», чого не дає, приходь до школи і побачиш дитину. Одного разу пам`ятає, що вона подзвонила до відповідача і сказала приходь дитина є в школі, [PERSON] навіть не попередила, хотіла щоб вони зустрілися, але він зі своєї сторони проігнорував, і так і не прийшов до дитини. Зазначила, що скільки і де б він не бачив дитини, він від неї ховався. Також одного разу [PERSON] йшла до своєї бабусі в магазин, а він побачивши її і почав ховатися. І на цвинтарі одного разу коли дитина проходила біля відповідача, то він взяв і відвернувся, [PERSON] постійно дуже плаче після таких зустрічей. Тільки одного разу коли [PERSON] була в класі третьому чи четвертому він на дорозі подарив планшет запитав як діла, взагалі не спитав ні її номера телефону, нічого, розвернувся і пішов. Коли [PERSON] було п`ять років її мама зійшлася жити з [PERSON] , то дитина його стала зразу називати папа. Тому що він з нею уроки робив і займався її розвитком, буває що рідний батько такого не робить. Дитина також взагалі не спілкується з бабкою та дідом по батьковій лінії. Із показань свідка [PERSON] даних ним у судовому засіданні судом встановлено, що він є батьком позивача. Вказав, що батьком відповідач не може бути, бо батько від дитини не тікає, а на навпаки, коли дитина йде напроти батька, то він має обняти, якщо не має що дати, а не надіти очки і йти проігнорувавши, що він її не помітив. Це не батько. [PERSON] розповідала йому про дану ситуацію і дуже плакала, бо надіялась, що батько її обніме, а він надів чорні очки і втік. Це все він знає зі слів дитини, вона йому розповіла. Відповідач ніколи нею не цікавився, ігнорував і тікав, просто тікав від дитини. А теперішній батько дуже гарно відноситься до дитини, ходить в школу займається з дитиною. Зазначив, що спочатку він навіть по чоловічому ревнував, що вітчим так опікується його онукою [PERSON] . На даний час вказав, що теперішній зять дуже гарно ставиться до дитини, як рідний батько, дитина називає його татом і любить його як донька батька. Йому дуже образливо за свою онучку. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засіданні судом встановлено, що вона є давньою подругою позивача (зі школи) і кумою, але не хрещена мати [PERSON] . Зазначила, що одного разу вона бачила як [PERSON] йшла зі школи, а відповідач був біля кіоску, побачивши почав ховатися від неї, бо вона поверталася щоб він до неї заговорив. Дитина пройшла, а він вийшов за кіоску, на запитання [PERSON] «ти що не бачиш що Лера пішла», а він відповів лише «бачу, бачу» і пішов. Знає, що батько не цікавиться дитиною, не телефонує до дитини взагалі. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засіданні судом встановлено, що вони є кумами, а також їхні із позивачем чоловіки служать разом, і в АТО, і зараз. Пояснила, що [PERSON] біологічного батька взагалі не знала, і ніколи не чула щоб він її вітав чи брав якусь участь в її житі. Зі слів [PERSON] вона ніколи не чула що в [PERSON] є біологічний батько. Спочатку, вона взагалі вважала, що теперішній чоловік позивача є біологічним батьком [PERSON] . Із спілкування у судовому засіданні із неповнолітньою [PERSON] судом встановлено що у неї із батьком не має спілкування з 2011 року. Вона його бачила, але він від неї відвернувся, вона його впізнала. У нього є інша сім`я. А зараз у неї є настояний папа, він її виховує. Хоче позбавити біологічного батька батьківських прав тому, що він не батько. Він з нею взагалі не говорить, не вітає її зі святами. Якщо батька позбавлять батьківських прав, то у її житі нічого не зміниться взагалі. З бабусею по батьковій лінії вона також не спілкується взагалі. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.6) судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] в селі Клембівка Ямпільського району Вінницької області. Із копії паспорта громадянина України (а.с.8-9) судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в селі Клембівка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрована [ADDRESS] . Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Виконкомом Клембівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.10) судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2011 року (а.с.11) судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки змінено на « [PERSON] ». Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 21.07.2015 (а.с.12) судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 липня 2015 року у виконкомі Клембівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, актовий запис №7. Із довідки вих.№01-22/02 від 02 січня 2023 року виданої закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів села Клембівка Ямпільської міської ради Вінницької області (а.с.13) судом встановлено, що [PERSON] дійсно є здобувачем освіти даного навчального закладу, де навчається з 2013 року. Протягом 2013-2022 років біологічний батько [PERSON] навчанням доньки не цікавився, участі у її вихованні не брав. Із Акту №1 обстеження домогосподарства [PERSON] від 02.01.2022 село Клембівка затверджений старостою В.А. Зарічна - Бобошко (а.с.14) судом встановлено, що при обстеженні виявлено, що в даному домогосподарстві проживає [PERSON] , [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , якої біологічний батько [PERSON] на протязі 11 років участі у вихованні не приймав, життям дитини не цікавився. Із відповіді на запит суду Клембівського старостинського округу Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області вих.№14-02/4.8-4 від 04.01.2023 (а.с.18) судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Інформацією про місце проживання (перебування) відповідача Клембівський старостинський округ Ямпільської міської ради не володіє. Із довідки вих.№2050/22.21-25 від 06.02.2023 виданої Ямпільським відділом державної виконавчої служби у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.46) судом встановлено, що згідно виконавчого листа [NUMBER] виданого 07.07.2011 Ямпільським районним судом Вінницької області «Стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 22.06.2011 і до досягнення дитиною повноліття». Аліменти боржником сплачуються щомісячно. Станом на 01.02.2023 заборгованість відсутня. Із інформації вих.№1050 від 08.02.2023 виданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.61) судом встановлено, що з наявної у Базі даних інформації щодо перетину кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями України зазначеною особою ( [PERSON] ) останній раз виїзд-в`їзд (станом на 13:49 08.02.2023): дата перетину 09.08.2021 о 04 год. 52 хв. - в`їзд, 05.09.2021о 21 год. 59 хв. - виїзд. Із Висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради від 15.03.2023 судом встановлено, що Ямпільська міська рада, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Суд, заслухавши доводи учасників справи, заслухавши показання свідків, а також з`ясувавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав: Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» заява №31111/04 наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» заява №39948/06 ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] переїхав на проживання до Росії, не спілкується із дитиною взагалі, лише сплачує аліменти на утримання доньки, тобто свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні доньки є мінімальною та недостатньою, що у свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між ним та його донькою, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дитиною. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Із врахуванням думки неповнолітньої [PERSON] , суд вважає, що є підстави, із врахуванням якнайкращих інтересів дитини, для позбавлення відповідача батьківських прав. А тому, враховуючи, що відповідач [PERSON] не надає достатньої допомоги для належного утримання своєї неповнолітньої доньки, не бере участі в її вихованні та розвитку, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, взагалі не спілкується із дитиною, у зв`язку з чим порушуються її інтереси. Даний факт не спростований відповідачем, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Разом з тим, суд роз`яснює право на поновлення батьківських прав, передбачене ст.169 СК України, у разі стійкої зміни поведінки відповідача у відношенні до своєї дитини. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Як встановлено судом, з відповідача наразі на утримання дитини стягуються аліменти згідно виконавчого документу [NUMBER] виданого 07.07.2011 Ямпільським районним судом Вінницької області. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, оскільки з відповідача [PERSON] вже стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , тому суд не приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.141 ЦПК України при задоволенні позовних вимог судовий збір необхідно стягнути з відповідача. На підставі ст.ст.4, 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, ст.ст.7, 19, 141, 150, 155, 164, 165, 166, 169, 180, 181, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», суд

Outcome: approved