Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області зроблено актовий запис № 478. Батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Мар`їнского районного суду Донецької області від 14 жовтня 2013 року шлюб між ними розірвано. Рішення оскаржено не було та набрало законної сили 24.10.2013 року. Спір про місце проживання неповнолітнього сина між ними не виникав. [PERSON] , [INFO] після розлучення проживає разом з позивачем. З 15.08.2022 року позивач перебуваю на обліку як внутрішньо переміщена особа, адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (підтверджується довідкою № 1604-5002018697, виданою 15 серпня 2022). Разом з нею на облік, як внутрішньо переміщена особа поставлено неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (підтверджується довідкою № 1604-5002018763, виданою 15 серпня 2022). Після припинення сімейного життя жодні відносно між [PERSON] та [PERSON] не підтримуються. Останнім відомим місцем проживання [PERSON] є адреса: [ADDRESS] . Точна адреса місця теперішнього проживання відповідача не відома. Позивач зазначає, що прикладає зусилля для існування всіх необхідних чинників, що сприяють розвитку неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO], повністю забезпечую фізичний і духовний розвиток сина, створюю стабільні та гармонійні умови для життя дитини. 26.03.2016 року вона уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. За час сумісного проживання однією родиною між її чоловіком та її сином [PERSON] , [INFO] склалися гарні стосунки, чоловік приймає активну участь в житті та розвитку дитини, займається вихованням хлопчика, матеріально його утримує. В свою чергу, [PERSON] висловлює повагу до [PERSON] та сприймає його як батька. Відповідач [PERSON] повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не організовує своє життя таким чином, щоб для планового та гармонійного розвитку неповнолітньої дитини мали місце всі необхідні для цього чинники; жодного піклування про сина не проявляє, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, жодної участі у формування особистості дитини не приймає. Вказане свідчить про ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позбавити відповідача батьківських прав з підстав, що наведені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Представник Служби у справах дітей Мар`їнської військово-цивільної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Станом на 13.03.2023 року відзив на позов від відповідача до Мар`їнського районного суду Донецької області не надійшов, про відкриття та розгляд справи за правилами загального позовного провадження був належним чином повідомлений, заперечень на позов не подав. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності, кожен окремо та у сукупності, судом встановлено наступне. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. У відповідності до пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має особа, в сім`ї якої проживає дитина. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тривалий час [PERSON] не приділяє належну увагу вихованню неповнолітнього сина, не турбується за стан його здоров`я та розвиток, не цікавиться успіхами в навчанні. При цьому, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме - самоусунувся від виховання сина, піклування про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створення належних умов для розвитку природних здібностей та готування хлопчика до самостійного життя. Відповідач, маючи реальну можливість виконувати покладені на нього законом батьківські обов`язки щодо виховання дитини, зайняття підготовкою до самостійного життя тривалий час, усвідомлюючи значення своїх дій, нехтує своїми батьківськими обов`язками. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Оцінюючи встановлені судом обставини, суд зазначає, що відповідачем не подано суду доказів на підтвердження того факту, що відповідач здійснював належним чином свої батьківські обов`язки, турбувався про фізичний та духовний розвиток дитини. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає встановленим факт ухиляння відповідачем від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а відтак, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, батько, мати позбавлені батьківських прав, маю право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. У такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч. 4 ст. 169 Сімейного кодексу України). На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст. 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 150, 155, 180-183, 243-244 СК України, ст.ст. 55, 58, 60, 63, 64 ЦК України, суд, -

Outcome: approved