Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

19.08.2019 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук Олеся Миколаївна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину серії та номер ННТ 424330, номер за реєстром 161, видане приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. 15.05.2019, визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46941386 від 20.05.2019, визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право на спільної часткової власності на частини квартири [ADDRESS] , вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] передати ключі від вхідної двері квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказувала на те, що 10.03.1990 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 10.03.1990 зроблено запис № 161, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] у позивача та її чоловіка народився син [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про народження 20.09.1990 зроблено запис за № 2526, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Враховуючи необхідність покращення житлових умов та брак коштів для придбання нового житла. Позивач звернулась до батька [PERSON] з проханням надати 6 000 доларів США, які батько надав позивачу та її чоловіку, письмово передача коштів не оформлювалась. 01.08.1996 позивач разом з чоловіком придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Піщенко Т.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2-9616. При цьому покупцем в зазначеному договорі зазначається лише [PERSON] (чоловік позивачки) з огляду на приписи чинного законодавства на той час, що все майно нажите за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, зазначати в договорі двох покупців не було необхідності. Одразу після придбання квартири, до неї переїхали позивач разом з сім`єю (чоловіком та двома неповнолітніми дітьми). Так, як квартира перебувала в стані, що потребує проведення ремонтних робіт - позивачем за власні кошти здійснювався ремонт, що може бути підтверджено показаннями свідка [PERSON] . Також зазначає, що [PERSON] на той час був безробітним, доходів не отримував, що підтверджуються копією трудової книжки. 18.10.2005 рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-7694 шлюб між позивачем та [PERSON] - розірвано. 08.12.2005 позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2 - 712/06 від 07.04.2006 в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням, позивач звернулася до Апеляційного суду м. Києва з апеляційною скаргою. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-4817/06 від 05.06.2006 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2006 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду 1-ої інстанції в іншому складі, при цьому суд скасовувавши рішення виходив з того, що надані позивачем докази на підтвердження того, що спірна квартира не є спільним майном подружжя також не є безспірними, оскільки останній лише надав висновок спеціаліста, щодо ринкової вартості нерухомості, але при цьому доводи останнього, щодо придбання спірної квартири саме за його особисті кошти належним чином не перевірені. 21.12.2006 року [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] уклали договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антоновою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2321, відповідно до п. 1 якого дарувальник [PERSON] передав безоплатно, а обдарований [PERSON] прийняв в дар частини квартири під номером [ADDRESS] . Даний договір був укладений за письмовою згодою дружини дарувальника, [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, підпис якої засвідчений приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М., 24.11.2006 за реєстровим № 8787. 22.12.2006 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2 -4325 закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] на тій підставі, що [PERSON] звернулась із заявою про закриття провадження у справі у зв`язку з добровільною відмовою позивача від позову на підставі того, що [PERSON] подарував частину квартири сину [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 02.06.2016 [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса КМНО Герасименко Н.М., з аналогічною заявою звернувся і [PERSON] , про те свідоцтво про право на спадщину не отримали. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 01.11.2018 серії [NUMBER] . Як стало відомо позивачці після смерті [PERSON] , [INFO] тобто через 6 днів після смерті сина та через три дні після смерті батька, [PERSON] та [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде належати останньому на день смерті, і на що останній законом матиме право [PERSON] , [INFO] , про що складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 243. 26.04.2019 позивачка звернулася із заявою до приватного нотаріуса КМНО Арестович-Корнійчук О.М. в якій просила утриматися від видачі свідоцтва про право на спадщину будь-яким особам до визначення розміру частки [PERSON] у спірній квартирі, також звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Приватний нотаріус КМНО Арестович-Корнійчук О.М.на заяву позивача про прийняття спадщини відповіла листом вих. № 22/02-14 від 14.05.2019, відповідно до якого відмовила у прийнятті заяви про прийняття спадщини на тій підставі, що справжність підпису на останній не посвідчена, а на іншу заяву взагалі не відреагувала. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири загальною площею 56,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Як зазначалося вище, шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано 18.10.2005 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі №2-7694, проте в органах РАЦС припинення шлюбу не зареєстровано. Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадського стану. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004, тобто до набрання чинності СК України. Отже шлюб між позивачем та [PERSON] не було припинено у встановленому чинним на момент виникнення правовідносин порядку. Таким чином, приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. в порушення припису чинного законодавству України, а саме: ч. 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину, свідоцтво про право власності на частку спільного майна не видавала, а видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на та частини квартири [ADDRESS] [PERSON] та зареєстрували відповідно право спільної часткової приватної власності на (номер запису 31620087) та (номер запису 30620685) за [PERSON] . У разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчинюють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, яка вчинює нотаріальні дії, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства (ч. 3 ст. 51 Закону України «Про нотаріат»). 01.07.2019 позивач звернулася до приватного нотаріуса КМНО Арестович-Корнійчук О.М. з листом, в якому просила вжити заходів щодо скасування нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та як наслідок оформлення права власності на частини спірної квартири [PERSON] та видати [PERSON] свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме частини спірної квартири. Проте, даний лист приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. проігноровано, відповіді у встановлений чинним законодавством України строк на нього не надано. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] під час шлюбу із [PERSON] і в інтересах сім`ї, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (чинного на момент придбання квартири) та ст. 60 Сімейного кодексу України остання належала подружжю на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене, позивач звертається до суду із даним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частки квартири, зобов`язання не чинити перешкоди та передати ключі від вхідної двері. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 28.08.2019 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено судове засідання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 06.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. 01.11.2021 року відповідно до розпорядження керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва за № 294 у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 Вищою радою правосуддя рішення № 2087/0/15-21 про звільнення судді [PERSON] , було призначено повторний автоматизований розподіл справ між суддями, дана справа була розподілена судді Таран Н.Г. Ухвалою судді Таран Н.Г. від 03.11.2021 справа прийнята суддею до провадження, розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Донченко К.Ю. позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Мелехова О.С., у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала щодо їх задоволення. Підтримали поданий до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вказали, що у позовній заяві представник позивача зробив висновок, що щлюб між позивачем та [PERSON] не було припинено у встановленому чинним на момент виникнення правовідносин порядку. При цьому він посилається на ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), що шлюб вважатиметься припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Звертаю увагу, що адвокат неправильно застосував норми матеріального права щодо їх дії у часі. Сімейний кодекс України набрав чинності 01.01.2004, відповідно зі вступом у дію Сімейного кодексу України втратив свою чинність Кодекс про шлюб та сім`ю України (окрім Розділу V»Акти громадянського стану», який врегульовував виключно процедурні питання реєстрації актів цивільного стану, а саме визначав органи такої реєстрації та порядок вчинення ними таких дій). Оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-7694 про розірвання шлюбу між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було ухвалено 18.10.2005, то з урахуванням п. 1, п. 2 прикінцевих положень Сімейного кодексу України, до цих правовідносин (розгляд справи про розірвання шлюбу та ухвалення судового рішення) мають застосовуватись положення саме Сімейного кодексу України, а не Кодексу про шлюб та сім`ю України, на ст. 44 якого посилається адвокат позивачки. При розгляді питання моменту припинення шлюбних правовідносин шляхом розірвання шлюбу у судовому порядку необхідно застосовувати ст. 114 Сімейного кодексу України «Момент припинення шлюбу у разі його розірвання», у ч. 2 якої встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (у редакції від 15.10.2005). Не зрозуміло, що хотів цим довести адвокат позивачки, адже шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний у судовому порядку 18.10.2005, тобто у момент чинності саме положень Сімейного кодексу України. А у наведеній адвокатом Постанові Пленуму ВС України зазначено, про виключення із загального правила, а саме розірвання шлюбу у судовому порядку до 01.01.2004, тобто до дня набрання чинності Сімейного кодексу України. Тобто шлюб між позивачем та [PERSON] є юридично припиненим з 2005 року. Резюмуючи вищевикладене, наголосимо на тому, що юридичний факт припинення шлюбних відносин шляхом їх розірвання між позивачем та [PERSON] встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-7694 від 18.10.2005, саме від цього дня пов`язуємо виникнення, зміни, припинення прав та обов`язків колишнього подружжя та інших прав, що випливають як наслідок такого факту. При цьому реєстрація припинення шлюбу можлива у будь-який час і не обмежена жодними часовими параметрами (до смерті особи), однак її наявність чи відсутність не впливає на встановлення моменту припинення шлюбу. Стосовно заявлення [PERSON] зазначених у позові вимог, враховуючи відмову від позову про поділ майна подружжя. Адвокат позивачки вказав, що 08.12.2005 [PERSON] зверталася із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, за результатами чого було закрито провадження у справі на підставі її заяви про відмову від позову. Предметом поділу майна розведеного подружжя була саме спірна квартира. У даному судовому процесі розглядається вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із матеріалів справи № 2-712/06 до кола питань, що входили до предмету доказування у справі (з мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2006), є придбання вказаної квартири [PERSON] за власні кошти, які були отримані від продажу раніше приватизованої ним квартири [ADDRESS] , що свідчить про те, що квартира [ADDRESS] належить на праві особистої приватної власності. Оскільки позовна вимога [PERSON] до [PERSON] , яка на даний час є правонаступником у матеріальному правовідношенні щодо права власності на частку у квартирі, яка належала [PERSON] та законним добросовісним власником, зазначається як «визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] спірної квартири, до кола питань, що входитимуть до предмета доказування у даній судовій справі, є встановлення обставин придбання вказаної квартири [PERSON] за власні кошти та відсутність фактичних підстав для визнання указаного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] не може звернутися до нього із поділу спільного майна подружжя та (або) про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, так же позивач не може звернутися до [PERSON] із позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, оскільки відповідачем у такій категорії справ може бути виключно інший із подружжя (колишнього подружжя). Звертають увагу Суду на те, що [PERSON] подала заяву про відмову від позову у справі № 2-712/06 про поділ майна подружжя, за результатами задоволення якої 22.12.2006 було закрито провадження у справі, що унеможливлює повторний розгляд справи. Тобто заявлений у даній справі позовної вимоги про визнання майна (спірної картири) об`єктом спільної сумісної власності є по своїй суті процесуальною спробою адвоката позивачки повторно переглянути питання щодо поділу майна подружжя. Адвокатом позивача було заявлено позовна вимога про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено самим позивачем, 21.12.2006 між [PERSON] (дарувальником) та його сином [PERSON] (обдарованим) було укладено договір дарування частини квартири. Таким чином починаючи з 21.12.2006, спірної квартири безумовно належала на праві приватної особистої власності сину [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . Про укладення такого договору дарування у грудні 2006 року, [PERSON] достеменно знала, про що зазначає її адвокат, посилаючись на письмову згоду у вигляді заяви, підпис якої засвідчено приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. 24.11.2006 за реєстровим № 8787. Отже заявити позовні вимоги про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] мала правову можливість з 1996 по 121.12.2009 (тобто у межах позовної давності три роки з моменту відчуження частини квартири на користь [PERSON] ), внаслідок чого він став єдиним індивідуальним власником даної її частини. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позов про визнання всієї квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] подала до Деснянського районного суду м. Києва тільки у серпні 2019. Тому відповідач просить застосувати строк позовної давності щодо визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності. 25.03.2016 [PERSON] помирає, і внаслідок цього відкривається спадкова справа (№16/2016, приватний нотаріус КМНО Герасименко Н.М.) в частині спадкування частини спірної квартири між обома спадкоємцями першої черги, які подали заяви про прийняття спадщини сина - [PERSON] та [PERSON] . Питання оформлення спадкових прав [PERSON] щодо права власності на від частини (тобто частини) спірної квартири має вирішуватися умежах спадкової справи № 16/2016, приватним нотаріусом КМНО Герасименко Н.М. Судовий захист щодо визнання права власності на частку спірної квартири [PERSON] може використати у випадку відмови приватного нотаріуса КМНО Герасименко Н.М. у спадковій справі № 16/2016 в оформленні права власності. Однак ці вимоги не можуть бути заявлені у даній справі, оскільки таких доказів порушення спадкових прав у спадковій справі № 16/2016 [PERSON] не надала, тому їх заявлення буде одночасно зміною предмету та підстав позову, що процесуально унеможливлює вирішення питання у даній справі. Як спадкоємець першої черги у спадковій справі № 16/2016, [PERSON] теж звернувся до приватного нотаріуса КМНО Герасименко Н.М., однак у зв`язку зі смертю не встиг оформити право власності на частину спірної квартири. Право на частини спірної квартири [PERSON] набув за свого життя, після розірвання шлюбу, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі №2-7694 від 18.10.2005. на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. від 01.04.2016 за реєстровим № 243, право власності у порядку спадкування на набула [PERSON] 06.11.2019 на адресу суду надійшли додаткові пояснення до відзиву в яких відповідачка вказує, що позивачем заявлено позовні вимоги про вселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою, при цьому до позову не долучено жодного доказу вчинення перешкод позивачу у користуванні квартирою та підстав неможливості вселення в квартиру, ключі від якої не змінювалися і є в наявності позивача, тому якими доказами позивач обгрунтовує дані позовні вимоги незрозуміло, але абсолютно очевидним передчасність та недоведеність даних позовних вимог. Стосовно вимог визнання свідоцтва про спадщину недійсним, то дані свідоцтва були видані приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. на підставі заповіту померлого [PERSON] від 01.04.2016, зареєстрованого в реєстрі № 243. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є дійсним з моменту його вчинення. Визнати заповіт недійсним можливо лише виключно в судовому порядку, подавши відповідну позовну заяву до районного суду за місцем відкриття спадщини. Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає після смерті заповідача. Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом. Такими особами можуть бути: спадкоємці з обов`язковою часткою у відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України; спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно; спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів); особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму ВС України № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Станом на листопад 2019 року позивачем навіть не подано жодного позову про визнання заповіту недійсним, не подано належні докази визнання заповіту недійсним, підстав його нікчемності також немає, як і не зазначено даного в позовній заяві, тобто позивач фактично без оскарження заповіту на момент вже здійсненої реєстрації спірного майна за відповідачем намагається скасувати свідоцтво про право на спадщину відповідача просто вважаючи це майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , з яким у позивача розірвано шлюб з 2005 року. Враховуючи викладене вважають, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації також є необгрунтованими та такими, що не підтверджуються жодним належними та допустимими доказами. Заповіт, складений померлим [PERSON] на [PERSON] (відповідача) є дійсним та належним, пов`язаний саме з цією особою, оскільки саме вона доглядала за померлим останні роки його життя (виписка медичної амбулаторної картки хворого вбачається) і здійснювала його поховання, а не позивачка, яка вважає себе дружиною померлого. 09.12.2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказала, що викладені доводи відповідача у відзові є необгрунтованими та непідкріплені належними та допустимими доказами. Вважає позовні вимоги обгрунтованими та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі за викладеними підставами у позовній заяві. Третя особа приватний нотаріус КМНО Арестович-Корнійчук О.М., в судове засідання не з`явилася, однак, відповідно до надісланих на адресу суду письмових пояснень вказала, що відносно позовної заяви пояснює, щодо отримання письмових заяв позивача від 26.04.2019, справжність підписів на яких засвідчено приватним нотаріусом КМНО Соловйовою М.В. в першій з яких вона просила утриматися від видачі свідоцтва про право на спадщину до визначення розміру частки позивача у спільному сумісному майні подружжя, а в другій про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , пояснює, що вказані Заяви позивача нею отримані не були. У спадковій справі № 5/2018 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , відсутні докази отримання заяв нотаріусом. А також до теперішнього часу було відсутнє отримане від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованій особі. Таке неотримання вказаних заяв могло статися через те, що вона з 11.04.2019 по 11.05.2019 знаходилася у черговій щорічній відпустці. Крім того повідомляє, що 13.05.2019 отримала від позивача заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] справжність підпису на якій не було засвідчено, яку вона прийняла належним чином (вх. №7/02-14 від 13.05.2019 та зареєструвала в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №2. Відповідь на цю заяву була надана 14.05.2019 (вих. № 22/02-14) відповідно до вимог п.п. 3.5 п. 3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Стосовно відповіді нотаріуса на Заяву позивача від 01.07.2019 про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, пояснила, що вказану заяву позивача отримала 05.07.2019 (вх. №11/02-14) та 09.07.2019 надала відповідь на неї (вих. № 42/02-14) з додаванням постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, про те даний лист повернувся на адресу нотаріуса 29.07.2019, як неотриманий, у зв`язку з закінченням строку зберігання. В судовому засіданні в якості свідка був заслуханий [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] знає та знав її чоловіка [PERSON] бачив разів 2 - 3. Познайомився коли ставив їм вікна на балконі в їх квартирі, [PERSON] розраховувалася за роботу. Під час проведення робіт з вставлення вікон на балконі, дома була присутня донька років 10, та чоловік [PERSON] , який допоміг ставити вікна. В судовому засіданні в якості свідка була заслухана [PERSON] , [INFO] , проживаюча за адресою: [ADDRESS] . З [PERSON] знайома з студентських років, відомо, що вона разом з чоловіком придбали квартиру, у них були гарні відносини. Восени 1996 року [PERSON] приїжджала до них у гості і батько [PERSON] сказав, що він їм допоміг придбати квартиру. Свідок допомогала робити ремонт у квартирі. В судовому засіданні в якості свідка був заслуханий [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] . З [PERSON] познайомився у 2015 році ми з ним разом познайомилися через його сина. Про дружину [PERSON] він відзивався негативно, про квартиру казав, що він її купив за свої гроші, а дружина хотіла її забрати. З 2015 - чи 2016 [PERSON] вже спілно не проживала з [PERSON] . Коли позивачка приїжджала до доньки [PERSON] на роботу - вони домовлялись про відмову від часток квартири. [PERSON] не піклувалась про померлого [PERSON] . Знає, що ремонт в квартирі робила донька [PERSON] із покійним братом [PERSON] . Про те, що давала гроші [PERSON] не чув. Донька [PERSON] не казала, що квартира придбана в шлюбі. В судовому засіданні в якості свідка був заслуханий [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] . З [PERSON] , познайомився 1992-1993 р. р. через його дружину [PERSON] , десь через місяць після знайомства, стали тісно спілкуватися. У [PERSON] з [PERSON] були погані відносини через її енергійно завзятість. [PERSON] не подобалося як виховувалися діти, тому він відвіз сина до своїх батьків. Перед смертю [PERSON] свідок знімав квартиру місяців за 2-3 і він йому запропонував переїхати до нього і вони жили у цій квартирі. Частину коштів на спірну квартиру свідок позивач 300 - 400 дол. США. [PERSON] зробив заповіт на [PERSON] і у них виник спір, вони домовилися помінятися частками квартир на ДВРЗ і на [PERSON] , але потім вона відмовилася. [PERSON] не піклувалася [PERSON] . Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі Руїз Торіха проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше), сторін позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції ), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У частинах першої та другої статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Судом встановлено, що 10.03.1990 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 10.03.1990 зроблено запис № 161, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] у позивача та її чоловіка народився син [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про народження 20.09.1990 зроблено запис за № 2526, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 01.08.1996 року позивач разом з чоловіком придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Піщенко Т.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2-9616. Покупцем в зазначеному договорі зазначено [PERSON] . 21.12.2006 року [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] уклали договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антоновою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2321, відповідно до п. 1 якого дарувальник [PERSON] передав безоплатно, а обдарований [PERSON] прийняв в дар частини квартири під номером [ADDRESS] . Даний договір був укладений за письмовою згодою дружини дарувальника, [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, підпис якої засвідчений приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М., 24.11.2006 за реєстровим № 8787. 22.12.2006 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2 -4325 закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] на тій підставі, що [PERSON] звернулась із заявою про закриття провадження у справі у зв`язку з добровільною відмовою позивача від позову. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 02.06.2016 року [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса КМНО Герасименко Н.М., з аналогічною заявою звернувся і [PERSON] , про те свідоцтво про право на спадщину не отримали. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 01.11.2018 серії [NUMBER] . [PERSON] , 01.04.20 року заповів все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде належати останньому на день смерті, і на що останній законом матиме право [PERSON] , [INFO] , про що складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 243. 26.04.2019 позивачка звернулася із заявою до приватного нотаріуса КМНО Арестович-Корнійчук О.М. в якій просила утриматися від видачі свідоцтва про право на спадщину будь-яким особам до визначення розміру частки [PERSON] у спірній квартирі, також звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири загальною площею 56,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . В частині позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя слід зазначити наступне. Позивачка скористалась своїм правом звернення до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В ході розгляду справи подала заяву про відмову від позову на підставі чого провадження у справі було закрито. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав не допустається. Отже, позивач фактично повторно звертається з позовом про поділ спільного сумісного майна, яке було придбане під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] хоча між ними спір було вирішено внаслідок чого [PERSON] відмовилась від позовних вимог, отже в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Після смерті [INFO] [PERSON] , якому належала інша частина квартири заяви про прийняття спадщини подали [PERSON] і [PERSON] , проте свідоцтво про право на спадщину не отримали. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Після смерті [PERSON] спадкоємцем його майна за заповітом є відповідачка [PERSON] , яка спадщину прийняла та оформила свої спадкові права в установленому законом порядку. Матеріали справи та обґрунтування позовних вимог не містять інформації щодо відмови позивачці нотаріусом видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її сина на належну їй частку спадкового майна. Зміст висновків Верховного Суду у справах, які потрібно враховувати при застосуванні норм матеріального права, зводяться до того, що захист спадкових прав в судовому порядку відбувається тоді, коли оформити спадкові права в позасудовому порядку немає можливості, а саме: за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18 сформульовано висновок про те, що якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. В частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом виданих на імя відповідача слід зазначити наступне. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Свідоцтва про право на спадщину на імя відповідачки були видані приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М. на підставі заповіту померлого [PERSON] від 01.04.2016, зареєстрованого в реєстрі № 243. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є дійсним з моменту його вчинення. Визнати заповіт недійсним можливо лише виключно в судовому порядку, подавши відповідну позовну заяву до районного суду за місцем відкриття спадщини. Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає після смерті заповідача. Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом. Такими особами можуть бути: спадкоємці з обов`язковою часткою у відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України; спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно; спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів); особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму ВС України № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано жодних доказів, які б давали підстави дійти висновку щодо недійсності виданих відповідачці свідоцтв про право на спадщину. Позовні вимоги позивача щодо вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою не обґрунтовані позивачем та не підтвердженні жодними доказами, як поданою позовною заявою так і поясненнями і доказами поданими в ході розгляду справи, а тому також судом залишаються без задоволення. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, оскільки позивач не довела викладені обставини в позові та не надала належні та допустимі докази, то суд вважає позов таким, що підлягає залишенню без задоволення. Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вище викладених обставин справи, які були встановлені у судовому засіданні, та нормативних положень Законів України, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed