Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Кірєєва С.В. звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 04 вересня 2020 року в сумі 50000 грн., неустойку в розмірі 60500 грн., три проценти річних у розмірі 994,22 грн., інфляційне збільшення 3656,16 грн., а також судові витрати 1151,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.09.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 50000 грн. на строк до 04.12.2020 року, що підтверджується письмовою розпискою. По закінченню вказаного строку відповідач борг не повернув. Тому позивач вважав, що відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційного збільшення відповідно до статті 625 ЦК України, а також неустойку, яка передбачена п. 10 договору позики в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2021 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2022 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 50000 грн., неустойку в розмірі 60500 грн., інфляційні збитки в розмірі 3656 грн. 16 коп., три проценти річних у розмірі 994 грн. 22 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1151 грн. 50 коп. У жовтні 2022 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд даного заочного рішення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2022 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На позов [PERSON] відповідачем був поданий відзив, в якому він позов не визнав, посилаючись на те, що договір позики та розписка від 04.09.2020 року, що надані позивачем, є фіктивними, оскільки [PERSON] грошові кошти йому не передавав. Відповідач зазначає, що з червня 2020 року по 29 квітня 2021 року він працював у ФОП [PERSON] в мережі магазинів « [INFO] » на посаді торгового представника по м. Павлограду та Павлоградському району Дніпропетровської області, а з березня 2021 року - також і смт Василівка. В його посадові обов`язки входило збирання заявок на замовлення, пошук нових клієнтів та отримання виручки за товар. У серпні 2020 року «служба безпеки» ФОП [PERSON] зібрала працівників та примушували підписати договори позики та розписки про отримання грошових коштів у сумі 50000 грн. у позику, мотивуючи це тим, що нібито таким чином вони себе перестраховують на можливий випадок вчинення крадіжки з боку працівників. Він категорично відмовився від підписання такої розписки, оскільки жодних грошових коштів в якості позики не отримував і не бажав отримувати. В подальшому з січня 2021 року їм припинили виплачувати заробітну плату. В кінці лютого - на початку березня 2021 року «служба безпеки» знову зібрала працівників та повторно примушувала підписати договори позики та розписки про отримання грошових коштів у розмірі 50 000 грн., шантажуючи тим, що заробітну плату, починаючи з січня 2021 року, отримують лише ті, хто підпише розписки. Договір позики та розписка про отримання грошових коштів у позику були надруковані та були без зазначення дати. Дані документи працівниками фірми підписувались під тиском та шантажем. Договір позики та розписка, які долучені до позовної заяви та датуються 04.09.2020 року, насправді були підписані в лютому - березні 2021 року. Жодних грошових коштів у позику від позивача не отримував. Звільняючись з фірми, усю отриману виручку з продажу товару передав бухгалтеру та отримав свою заробітну плату за місяць. З моменту звільнення жодних питань щодо повернення позики до нього не було. Свідками того, що підписання договору позики та розписки про взяття нібито грошової суми в борг здійснювалося під тиском та із застосуванням шантажу, а також, що жодних коштів він не отримував, були працівники, які працювали з ним. Тому відповідач просив у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на його користь понесені ним судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав. Відповідач, який приймав участь в режимі відеоконференції, проти задоволення позову заперечував. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що відповідно до договору позики від 04.09.2020 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в розмірі 50000 грн., що підтверджуються його розпискою. Згідно з пунктом 4 позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в термін до 04.12.2020 року всю суму позики. Повернення позики має бути здійснено за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 80. Пунктом 10 договору позики передбачено, що якщо позичальник своєчасно не поверне борг, він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу та штрафну неустойку в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення по день повної сплати боргу. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що відповідно 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 також було викладено правовий висновок, що «на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду оригінал договору позики від 04.09.2020 року та оригінал розписки про отримання грошей до договору позики від 04.09.2020 року. Суд вважає доведеним укладення сторонами договору позики та одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 50000 грн., оскільки це підтверджується договором та розпискою, які власноручно підписані відповідачем, що було ним підтверджено в судовому засіданні. Доводи відповідача про те, що він не отримував у позику грошові кошти від позивача суд вважає недоведеними, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Суд звертає увагу, що відповідач, посилаючись на підписання ним договору позики та розписки під психологічним впливом з боку представників позивача як роботодавця, не надав будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження своїх тверджень. Так, суд бере до уваги, що з часу підписання договору позики та розписки про отримання грошових коштів, відповідач до правоохоронних органів чи суду не звертався, укладений договір позики не оспорював. На теперішній час укладений між сторонами договір позики недійсним не визнаний. Підстав ставити під сумнів дійсність цього правочину в суду немає. Тим більше, що відповідач не надав доказів існування обставин, які б могли свідчити про застосування щодо нього шантажу чи іншого психологічного тиску. Клопотань про витребування чи забезпечення доказів не заявляв. На переконання суду, якщо б відповідач не бажав укладати договір позики з позивачем, то міг би його не підписувати, відмовитися від нього чи оспорити його, в тому числі після звільнення з роботи у позивача. Разом із тим, обставини справи свідчать, що воля відповідача була направлена саме на отримання позики, що підтверджується підписанням ним як самого договору, так і безпосередньо розписки про отримання грошових коштів. Таким чином, суд вважає доведеним, що відповідач не виконав зобов`язання з повернення грошових коштів у строк, визначений договором позики, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 50 000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, вказаною нормою передбачено особливу міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, що виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором позики, суд вважає, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми за період з 05.12.2020 року по 03.08.2021 року (в межах заявлених вимог) у сумі 994,22 грн. (/50000 грн. х 3% : 366 дн. х 27 дн./ + /50000 грн. х 3% : 365 дн. х 215 дн./) та інфляційне збільшення в сумі 3656,16 грн. (/50000 грн. х 1,013 х 1,010 х 1,017 х 1,007 х 1,013 х 1,002/ - 50000 грн.). Щодо стягнення з відповідача суми неустойки, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Укладаючи договір позики, сторони погодили сплату неустойки за порушення зобов`язання з повернення суми позики в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення по день повної сплати боргу. Проте наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. В даному випадку за умовами договору позики розмір неустойки складає 60500 грн. (50000 х 0,5 % х 242 дні). Отже, з урахуванням розміру нарахованої пені, який перевищує суму заборгованості, виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зменшити до 7500 грн. Таким чином, позов [PERSON] необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 50000 грн., неустойку в розмірі 7500 грн., інфляційні збитки в розмірі 3656 грн. 16 коп., три проценти річних у розмірі 994 грн. 22 коп. Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1151,50 грн. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ураховуючи, що судом на підставі частини 3 статті 551 ЦК України зменшено розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в повному розмірі 1151,50 грн.

Outcome: partial