Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

03.02.2020 р. адвокат Соха О.Г., в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила суд ухвалити рішення про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , що був посвідчений приватним нотаріусом Окіс І.С., 24.04.2004 року та підписаний між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Вимоги мотивувала тим, що у 1980 році помер чоловік позивачки . Дітей та близьких родичів у позивачки не було і до неї почала приходити племінниця зі сторони чоловіка та вмовляла підписати її договір довічного утримання. Про існування оспорюваного договору дарування їй нічого не було відомо до січня 2020 року. Вона вважала, що підписала договір довічного утримання . На момент укладення такого їй було 75 років , вона було самотньою , хворіла, тому вважала, що їй буде надано допомогу та утримання. Проте згодом відповідачка перестала до неї навідуватись та допомагати, в зв`язку з чим вона звернулась до адвоката з метою розірвання угоди. Так вона дізналась про те, що у 2004 році нею було підписано договір дарування, наміру укладати який у неї не було. Відтак, з підстав ч. 1 ст. 229 ЦК України просила задовольнити позов. [PERSON] померла [INFO] , в зв`язку з чим провадження у справі було зупинено ухвалою суду від 07.08.2020р. для вирішення питання про правонаступництво. В подальшому, [PERSON] , в користь якої спадкодавцем було складено заповіт, вступила у розгляд справи, як правонаступник [PERSON] . Позивач за первісним позовом [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] була її сусідкою та проживала у спірній квартирі з 1978 року. Її чоловік помер у 1980-му році, дітей в них не було, остання залишилась самотньою у похилому віці та потребувала стороннього догляду. За цих обставин, на початку 2000-х років до неї приходила племінниця її померлого чоловіка [PERSON] та вмовляла укласти договір довічного утримання, для того, щоб вона за нею доглядала, допомагала, підтримувала їжею та іншим необхідним. На вказану пропозицію [PERSON] погодилась, уклавши договір, проте, як вона згодом дізналась - дарування квартири. Про цей факт [PERSON] дізналась лише в 2019 році, отримавши в ЛКП «Рясне 402» довідку про прописку та склад сім`ї, де [PERSON] була зазначена як власник квартири. Також, на вимогу її адвоката, БТІ надало відповідь, що згідно правовстановлюючих документів 24.04.2004р. вищевказане помешкання було подароване [PERSON] на користь [PERSON] , згідно нотаріально посвідченого договору дарування. Позивач зазначає, що на момент вчинення правочину [PERSON] було 75 років, вона була самотньою, мала низку захворювань. Тому [PERSON] скористалась її безпорадним станом та уклала з нею договір дарування квартири. Відповідачка за первісним позовом переконала [PERSON] , що між ними укладено договір довічного утримання, мотивуючи тим, що остання буде перебувати на повному її забезпеченні та під доглядом. Враховуючи це, а також важкий матеріальний стан, [PERSON] , розуміючи, що без утримання та моральної і матеріальної підтримки, залишиться безпорадною, погодилась на укладення правочину. До теперішнього часу вона не знала, що підписала договір дарування свого єдиного житла. Відповідачка ввела її в оману щодо правової природи договору. Адже, протягом цих років, відповідачка та її мати дійсно допомагали [PERSON] , оплачували комунальні послуги, дзвонили, передавали продукти харчування. Також зазначає, що [PERSON] дізналась про оспорюваний договір лише у січні 2020 року, тому не пропустила термін позовної давності. Ухвалою суду від 04.02.2020р. заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 06.04.2022р. об"єднано в одне провадження справу № 466/834/20 за позовом [PERSON] , як правонаступника [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. про визнання недійсним договору дарування зі справою № 466/9636/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Третя Львівська держнотконтора про визнання недійсним заповіту, посвідченого 13.11.2019 року від імені [PERSON] . Як на підставу своїх вимог по зустрічному позову [PERSON] зазначає, що вона є дочкою племінника померлої [PERSON] . Спірну квартиру [ADDRESS] , [PERSON] з власної ініціативи подарувала саме їй. Між [PERSON] та сім`єю [PERSON] склались близькі родинні відносини. Спочатку нею опікувався батько відповідачки за первісним позовом , проте згодом він помер. При підписанні договору позивачці чітко було роз`яснено нотаріусом яка угода підписується та які будуть наслідки. Як власник житла, з 2004 року відповідачка несла всі витрати по його утриманню та ремонту. За домовленістю між сторонами було визначено, що [PERSON] має право постійного проживання. Допомагали їй, як родичці , всі члени сім`ї відповідачки : і батьки і брат. Обов`язку безпосередньо у відповідачки по довічному утриманню позивачки не було. Були близькі родинні відносини. Однак, їй стало відомо, що [PERSON] 13.11.2019р. склала заповіт, яким вищевказану квартиру, власником якої вже не була, а також все майно , що їй належало, заповіла [PERSON] , що була її сусідкою. На її думку, вказаний правочин був вчинений під впливом обману з боку [PERSON] . На момент підписання оспорюваного заповіту , [PERSON] було вже 90 років, відтак позивач за зустрічним позовом ставить під сумнів її волевиявлення щодо укладення цього правочину. [PERSON] піддалась під вплив своєї сусідки, яка скориставшись немічним станом [PERSON] , переконала її призначити себе своїм спадкоємцем. До того ж, остання заповіла [PERSON] спірну квартиру, не маючи на це жодних прав, оскільки ще з 2004 вказана нерухомість належить саме їй - [PERSON] на праві приватної власності , на підставі договору дарування. Також зазначає, що в день подання [PERSON] позовної заяви про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, - 03.02.2020р., вона вибула за кордон на тривале проживання, чим на її думку вирішила скористатися [PERSON] , аби здійснити посягання на спірне житло. Адже судові повістки та повідомлення надсилалися їй на адресу, за якою вона вже давно не проживає, про існуючий позов вона дізналась згодом. Враховуючи наведене, [PERSON] вважає, що заповіт повинен бути визнаний судом недійсним. Також в процесі розгляду справи [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) скористалась своїм правом і подала відзив на первісний позов [PERSON] , в якому вимоги останньої повністю заперечує. Зазначає, що доводи у позовній заяві про визнання недійсним договору дарування спірної квартири зводяться до того, що на момент вчинення правочину, [PERSON] було 75 років, вона мала низку хвороб, тому не повною мірою усвідомлювала значення своїх дій. Тому немає підстав вважати, що в 2019 році, коли останній було вже 91 рік, нею з власної волі було складено оспорюваний заповіт на користь [PERSON] . Також зазначила, що [PERSON] не мала близьких родичів, була самотньою, тому нею опікувались спочатку батько [PERSON] , який є племінником чоловіка померлої, а згодом, після його смерті, вона та її рідні . У неї не було жодного наміру вводити [PERSON] в оману щодо укладення договору дарування, остання повністю усвідомлювала та розуміла вчинення такого правочину. Крім того, вже після укладення цього договору, в 2011-2012 роках, [PERSON] самостійно зверталась в компетентні органи для отримання соціальної допомоги. А з врахуванням наявного договору довічного утримання, такі послуги державою не надаються, що було відомо позивачці за первісним позовом. Також [PERSON] зазначає, що первісною позивачкою [PERSON] пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду, так як предметом позову є договір дарування від 24.04.2004, а з позовною заявою адвокат Соха О.Г. звернулась до суду лише 03.02.2020р. Ухвалою суду від 06.07.2022р. закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Представника позивача - [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, викладені у первісному позові, просив такий задовольнити, а в зустрічному - відмовити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Мельник Л.Я. , в судовому засіданні заперечила первісний позов та просила задовольнити зустрічний, надавши пояснення , аналогічні викладеним у відзиві та зустрічному позові. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків по справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом, 24.04.2004р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Окіс І.С., зареєстрований за № 1067. [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] , в користь якої спадкодавцем було складено заповіт, вступила у розгляд справи, як правонаступник [PERSON] . Як на підставу своїх вимог, позивач за первісним позовом [PERSON] покликається на те, що на момент вчинення оспорюваного договору дарування, [PERSON] була особою похилого віку, мала 75 років, була самотньою, хворіла на поліостеоартроз (болючість та хруст у суглобах), гіпертонічну хворобу, атеросклеротичні порушення центральної нервової системи у вигляді головних болів, головокружіння, загальної слабкості, тому помилилася, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме вважала, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Між тим, як вбачається із копії медичної карти [PERSON] захворювань, які могли б впливати на здатність останньої усвідомлювати значення своїх дій , в той період часу, не зафіксовано. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. В даному випадку [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування, [PERSON] помилилась стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки їх укладення, і цього не спростовано стороною позивача. До укладення договору дарування, нотаріусом було попередньо ознайомлено [PERSON] з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного останньою. Встановлено дієздатність [PERSON] . Так, в матеріалах справи наявні копії медичної книжки та лист КНТТ «3-я міська клінічна лікарня м. Львова» від 24.04.2020 № 336, з яких вбачається, що в медичній картці амбулаторного хворого за період з 2000-2004 роки [PERSON] оглядалася, сімейним лікарем 20.06.2001, 18.04.2001, 07.02.2002, 06.05.2003 з діагнозом: Гіпертонічна хвороба П ст., ступінь II, ризик високий. Ішемічна хвороба серця. Дуфузний кардіосклероз. Серцева недостатність П ступінь. Рекомендовано амбулаторне медикаментозне лікування. Проте позивачем не доведено, що вказані захворювання під час укладення оспорюваного договору дарування, могли вплинути на неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Оскільки [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування, [PERSON] мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним. Крім того, [PERSON] не доводилося і судом не встановлено, що [PERSON] чинила перешкоди [PERSON] у можливості користування квартирою та вчиняла дії з її виселення після укладення договору дарування , що свідчить про відсутність її порушених прав. Після укладення оспорюваного договору, [PERSON] у визначений законом спосіб зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , як власник з моменту набуття такого права, несла всі витрати по утриманню та ремонту спірного житла. Жодних доказів на підтвердження того, що між [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про надання довічного утримання, не здобуто. Суд також звертає увагу на те, що після укладення оспорюваного договору дарування квартири, [PERSON] з 2011 року самостійно укладала договори про соціальне обслуговування із Територіальним центром соціального обслуговування про надання їй різного виду соцпослуг, таких як придбання товарів у магазинах, допомоги у прибиранні, вирішення питань в державних органах, тощо. Даний факт вбачається із дослідженої судом копії особової справи [PERSON] № 256-а-Ш ( т. 3 а.с. 3-88 ) . Такі послуги не може отримувати особа, яка має укладений договір довічного утримання. У своїх заявах [PERSON] підтверджувала, що такого договору ні з ким не укладала, не має родичів чи інших осіб, які зобов`язані за нею доглядати. Крім того, на підтвердження вказаних обставин до Територіального центру соціального обслуговування [PERSON] надавала, крім власноручно підписаних заяв, довідки ЛКП» Рясне 402», в яких зазначено ту обставину, що власником квартири є [PERSON] . Щорічно центром долучались до матеріалів справи витяги з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, про що не могла не знати [PERSON] , яка розписувалась у заяві та погоджувалась на збір інформації щодо себе з приводу наявного майна та доходів. Крім того, у картах визначення індивідуальних потреб отримувача соціальних послуг за період 2012-2020 , Актах обстеження матеріально-побутових умов за вказаний період , зі слів [PERSON] відповідачка [PERSON] зазначена як племінниця, яка проживає окремо. Жодних даних про наявність договору довічного утримання не вказано. Також у вказаних актах, які датовані до 2018 року , відображено можливість надання допомоги [PERSON] у побуті при спілкуванні з сусідами ( без конкретизації конкретних осіб) а з вказаної дати відображено надання допомоги у спілкуванні та в побуті сусідкою на ім.»я « [PERSON] « із даними номера мобільного телефону. Обслуговування [PERSON] . Територіальним центром соціального обслуговування припинено з 20.07.2020 ( т. 3 а.с. 15). Вказане на думку суду, виключає намір [PERSON] укладати з [PERSON] договір довічного утримання, за умовами якого, вона б передала останній квартиру, взамін чого набувач би зобов`язалася забезпечувати її утриманням та доглядом довічно. Окрім того, в спірному договорі дарування не йдеться про жодну відкладальну обставину чи будь-які додаткові умови, які могли б створити у [PERSON] уявлення про те, що укладався договір довічного утримання. Верховний Суд в постанові від 19.01.2021 у справі № 754/15344/18 дійшов правового висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень правильно вказали, що жодних підстав та обставин вважати, що оспорюваний договір дарування вчинений з умовою, тобто встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не встановлено, оскільки таких умов не передбачено договором. З показань допитаних за клопотанням представника позивача за первісним позовом в ході судового розгляду свідків [PERSON] та [PERSON] , що проживають по-сусідству з квартирою [ADDRESS] , вбачається, що про обставини підписання оспорюваного договору їм нічого не відомо. Вказані свідки зазначили, що [PERSON] проживала одна, останній період до смерті потребувала допомоги, яку їй надавала її сусідка - [PERSON] . Суд критично оцінює показання допитаної в ході судового розгляду в якості свідка [PERSON] яка пояснила, що [PERSON] до 2020 року нічого не було відомо про те, що нею було підписано договір дарування спірної квартири на користь [PERSON] . Вказане суперечить іншим беззаперечним письмовим доказам, що були предметом судового дослідження. Крім того свідок безпосередньо зацікавлена у результаті розгляду даного спору. Допитані ж в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] ,що є матір`ю та рідним братом відповідачки за первісним позовом повідомили, що [PERSON] , яка не мала інших родичів, у 2004 році сама виразила бажання подарувати спірне житло своїй внучатій племінниці - [PERSON] . При цьому жодних умов про довічне утримання не ставилось, оскільки і так їх сім`я постійно підтримувала з [PERSON] близькі родинні стосунки. Проте в 2014 раптово помер батько [PERSON] , що був племінником [PERSON] . В подальшому і відповідачка не мала змоги із-за сімейних обставин відвідувати [PERSON] . Цією ситуацією скористалась сусідка [PERSON] , яка, на думку свідків, і була ініціатором подачі позову від її імені. Проте, свій обов`язок по утриманню та ремонту своєї власності [PERSON] завжди виконувала. Свідки теж до дня смерті періодично навідували [PERSON] . За таких обставин, зважаючи що матеріалами справи чітко доводиться, що [PERSON] знала і розуміла, що укладала саме договір дарування, як на момент підписання угоди , так і пізніше, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову [PERSON] , як правонаступника [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , що був посвідчений приватним нотаріусом Окіс І.С., 24.04.2004 року та підписаний між [PERSON] та [PERSON] , слід відмовити за безпідставністю. Крім того, на думку суду, позивачем в даному випадку пропущено і строк позовної давності, оскільки в процесі дослідження наявних в розпорядженні суду доказів , про які зазначалось вище доведено ту обставину, що [PERSON] було відомо про укладення договору дарування з моменту підписання такого. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, посвідченого 13.11.2019 року від імені [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Так, 13.11.2019р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської держнотконтори, зарестрований за № 2-585, яким заповіла усе своє майно, включаючи спірну квартиру по [ADDRESS] , - [PERSON] [PERSON] , звертаючись до суду із зустрічним позовом, посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця [PERSON] на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, остання була особою похилого віку, мала 90 років, у неї було низка хвороб, не в повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний правочин вчинено під впливом обману з боку [PERSON] , яка не є родичкою заповідача, а лише мала намір заволодіти спірною квартирою, скориставшись безпорадним станом [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Однак [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту, 13.11.2019р., [PERSON] за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі під впливом насильства, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Між тим, як зазначалось вище, складання особою заповіту (заповіт) - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті та не породжує жодних наслідків щодо виникнення, зміни чи припинення права власності на майно заповідача чи третіх осіб на майно, яке не включене до спадкової маси. В даному випадку [PERSON] заповідала спірну квартиру на той момент, коли власником такої була [PERSON] , на підставі вказаного вище договору дарування. Відтак, вказане майно не входить до спадкової маси , та жодних правових наслідків частина заповіту від імені [PERSON] щодо розпорядження квартирою [ADDRESS] , не має. Тому, зазначення в заповіті [PERSON] свого особисто розпорядження щодо квартири, не може бути підставою для визнання такого заповіту недійсним. Також суд звертає увагу на те, що складений [PERSON] заповіт стосується не тільки спірної квартири, але й всього іншого майна заповідача де б воно не було і з чого воно б не складалося. В даному ж випадку спір стосується виключно квартири, тому не може бути підставою для визнання заповіту недійсним в цілому. На думку суду, вищевказані обставини є самостійними і достатніми для відмови у задоволенні вимог по зустрічному позові про визнання заповіту недійсним. Так, судом розглянуто справу в межах заявлених сторонами вимог, і на підставі поданих доказів. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні, як первісного , так і зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed