Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором кредиту, вказавши суду, що 05.10.2007 р. відповідно до укладеного договору №HMIBGA00007814 відповідачка [PERSON] отримала кредит в сумі 28035 грн. 70 коп., з кінцевим терміном повернення до 04.10.2017 року. \~ \~ \~ \~З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №HMIBGA00007814 від 05.10.2007 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки б/н від 05.10.2007 р. \~ \~ \~ \~Однак всупереч підписаним угодам, відповідачі не виконали умови кредитного договору, не сплатили відсотки за користування кредитом, своєчасно не здійснили часткове, а згодом і повне погашення кредиту, що стало причиною виникнення простроченої заборгованості. В судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить стягнути з відповідачів заборгованість відповідно до наданого розрахунку та судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, проте останній подав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, у задоволенні позову просить відмовити. Посилається на відсутність допустимих доказів про отримання грошових коштів [PERSON] . Також, посилається про безпідставність нарахування позивачем комісії, яка по суті є платою за послуги, що супроводжують кредит, а отже не підлягають до стягнення. Також просить застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності при пред`явленні даного позову (а.с. 135-136). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності суду не подавала. \~ \~ \~ \~Враховуючи приписи ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та їх представників на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. \~ \~ \~ \~Суд, оголосивши заяви представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи із такого. \~ \~ \~ \~Судом об`єктивно встановлено, що 05.10.2007 р. відповідно до укладеного договору №HMIBGA00007814 від 05.10.2007 року з АТ КБ «ПриватБанк», відповідачка [PERSON] отримала кредит в сумі 28035 грн. 70 коп., з кінцевим терміном повернення до 04.10.2017 року (а.с.12-15). З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №HMIBGA00007814 від 05.10.2007 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки б/н від 05.10.2007 р. (а.с.16). \~ \~ \~ \~ Відповідачі зобов`язання по поверненню коштів, отриманих згідно укладеної кредитної угоди №HMIBGA00007814 від 05.10.2007 року не виконали в зазначений строк, а згідно ст.526 ЦК України : Зобов`язання має виконуватися належним чином... \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що станом на 23.09.2021 р. відповідачі мають заборгованість за договором кредиту №HMIBGA00007814 від 05.10.2007 року перед банком в сумі 307553 грн. 65 коп., яка складається з: 25551 грн. 59 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 34916 грн. 74 коп. - заборгованості за відсотками; 5200 грн. 00 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 241885 грн. 32 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов`язання. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~Згідно з ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Судом об`єктивно встановлено, що відповідачі свої зобовязання за кредитним договором не виконують належним чином, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1,2 ст. 554 ЦК України). У договорі поруки б/н від 05.10.2007 р. (у п.2 ) вказано, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій. винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про існування обґрунтованих підстав для стягнення заборгованості по договору кредиту №HMIBGA00007814 від 05.10.2007 року з обох відповідачів у солідарному порядку. Щодо обґрунтованості повної суми боргу, заявленої позивачем, то суд виходить із такого. Судом враховується, що відповідачі не висловили заперечень з приводу заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Зокрема, відсотки обраховані банком в межах строку дії кредитного договору, а тому вказані суми суд вважає обґрунтованими. Щодо нарахованої банком комісії в сумі 5200 грн. на підставах, визначених у п.7.1 кредитного договору, як винагороду за надання фінансового інструменту. Відповідно до положень частин першої-п`ятої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Вказане відповідає правовій позиції викладеній в\~постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 583/3343/19. Положеннями абзацу 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі N 6-2071цс16. Так, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі N 708/195/19. Суд приходить до висновку, що представником позивача не доведено належним чином, що суть послуги «надання фінансового інструменту» не є такою, яку банк здійснює на власну користь, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги ст.ст.549, 550, 551 ЦК, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Вказані висновки викладені у постанові Великої палати ВС від 4.07.2018 у справі №14-154цс18. \~ \~ \~ \~Суд враховує, що у п.4.4, кредитного договору визначено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язань, передбаченої п.п. 4.1, 4.2, 4.3 здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником. \~ \~ \~ \~Крім того, п.4.5 кредитного договору визначено строк позовної давності, зокрема і до вимог про стягнення пені, тривалістю у 5 років. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку заборгованості обрахунок пені здійснювався починаючи з 05.09.2008 року. Протягом цього часу були випадки часткового погашення нарахованої пені відповідачкою, загалом на суму 828 грн. 72 коп. Разом із тим, загальна сума пені становить 241885 грн. 32 коп. При цьому така сума, як вбачається із наданого позивачем розрахунку нарахована (за винятком первинно погашеної суми пені) починаючи з 05.03.2009 року і щоденно збільшувалась. Судом об`єктивно встановлено, що нарахування такої суми пені вочевидь здійснено за межами узгодженого в умовах кредитного договору, п`ятирічного строку позовної давності. Тому, суд враховує подане представником відповідача клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності і вважає за можливе проводити обрахунок пені лише в межах п`ятирічного строку позовної давності, визначеному у кредитному договорі, тобто починаючи з 11.11.2016 року (оскільки позов до суду було подано 10.11.2021 року). Крім того, як вбачається із вказаного розрахунку, позивачем не враховано при обрахунку суми такої пені, що у відповідності до положень п.4.4 кредитного договору нарахування пені обмежене трьома роками з дня, коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником. Отже, оскільки кредитний договір діяв до 04.10.2017 року, то відповідно і пеня могла нараховуватись у строк до 05.10.2020 р. Отже, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів суму пені, нараховану за період з 11.11.2016 року по 05.10.2020 року, що становить 30951 грн. 11 коп. (обрахунок проведено шляхом додавання пені нарахованої банком за відповідний календарний період з використанням розрахунку заборгованості, що долучена до матеріалів справи). При цьому суд вважає безпідставними твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що відсутні належні та допустимі докази того, що [PERSON] отримувала вказані кредитні кошти. Так, в матеріалах справи наявні ордер розпорядження №15 про видачу кредиту та квитанція з підписом самої [PERSON] на підтвердження отримання кредитних коштів (а.с.17). Щодо тверджень представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду по даному позову, оскільки сплив загальний строк позовної давності, встановлений у три роки, а кінцевим строком повернення кредиту є 04.10.2017 року, то суд приходить до висновку про безпідставність таких тверджень. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до суду, подавши його засобами поштового зв`язку 10.11.2021 року (а.с.28-30). Кінцевим строком повернення кредиту дійсно є 04.10.2017 року. Однак, у відповідності до п.4.5 кредитного договору визначено терміни позовної давності тривалістю у 5 років (а.с.12-15). Згідно з ч.1 ст.259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, сторонни у вказаному кредитному договорі за домовленістю збільшили загальний строк позовної давності. За таких обставин є очевидним, що позивач своєчасно звернувся до суду із вказаним позовом і строки позовної давності ним не пропущені. Щодо тверджень вказаного представника відповідача що [PERSON] не пригадує, що він укладав договір поруки, який міститься в матеріалах справи, то такі твердження є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи. Крім того, даним відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування того факту, що ним дійсно було підписано договір поруки з позивачем. Так, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідач (його представник) мав можливість заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи, у разі якщо він заперечує факт підписання договору поруки, однак останній таким правом не скористався. Щодо твердження представника відповідача про припинення договору поруки. Ч.4 ст.559 ЦПК України визначено, порука припиняється\~після закінчення\~строку поруки,\~встановленого договором\~поруки. В даному випадку, у п.12 договору поруки визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. За таких обставин, твердження представника відповідача про припинення договору поруки внаслідок спливу трирічного терміну є безпідставними. \~ \~ \~ \~Крім того, у порядку, визначеному ч.1 ст.141 ЦПК України, на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволеної частини позову. Оскільки позов було задоволено у процентному відношенні на 29.72 %, то відповідно і сума стягнення судового збору на користь позивача має бути зменшена на цю різницю, що становить : 1371 грн. 08 коп. Однак, суд не вбачає за можливе стягнути з відповідачів судові витрати у солідарному порядку, як про те просить представник позивача, оскільки стягнення судових витрат в солідарному порядку процесуальним законом не передбачено. А тому, судові витрати слід стягнути в рівних частинах з кожного із відповідачів, тобто по частині з кожного. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial