Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

В березні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом і просять визнати неправомірною відмову відповідача в приватизації квартири [ADDRESS] неправомірною та зобов`язати його провести приватизацію квартири на їх ім.»я. Посилаються в позові на те, що вони зареєстровані та проживають у вказаній квартирі на підставі ордера №120042 на право зайняття житлового приміщення від 20 червня 1959 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради № 542 від 07 квітня 1959 року. Вказана квартира була видана її, позивача [PERSON] , батькові [PERSON] та його сім`ї. На даний час у квартирі зареєстровані та проживають лише вони, користуються цілою квартирою виключно вони. Вона, позивач, [PERSON] , звернулася з заявою до балансоутримувача будинку - ТДЗ КЕМЗ «СТЕНД» про надання згоди на приватизацію квартири та надання копії рішення про приєднання до квартири [ADDRESS] кімнати 9 кв.м. 01 вересня 2020 року ТДЗ КЕМЗ «СТЕНД» надало відповідь про те, що не заперечує (надає згоду) на приватизацію квартири та повідомило, що запитувані нею документи щодо приєднання до квартири [ADDRESS] кімнати 9 кв.м. в архіві підприємства не збереглися. 09 вересня 2020 року вона звернулася із заявою та необхідними документами до Відділу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, що є власником об`єкту нерухомого майна, щодо передачі квартири у приватну власність. Листом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 вересня 2020 року їй було відмовлено у передачі квартири в приватну власність з посиланням на те, що ні в неї, ні на підприємстві ТДЗ КЕМЗ «СТЕНД», яке є балансоутримувачем будинку, не збереглися документи про приєднання кімнати площею 9 кв.м. їх сім`ї. Зазначеним листом Голосіївська района в м. Києві державна адміністрація запропонували звернутись за отриманням підтверджуючих документів про приєднання житлової площі до міського архіву. Листом міського архіву від 13листопада 2020 року на її звернення була надана відповідь про те, що Державний архів м. Києва не має можливості надати такі відомості, так як для цього потрібна додаткова інформація (дата протоколу засідання виконкому, та номер рішень, які були прийняті), якими вони не володіють. Після цього вона повторно подала заяву про передачу їм квартири у власність, однак листом від 06 січня 2021 року Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією знову було відмовлено в передачі квартири у власність з тих же підстав. Виходячи з цього, вважаючи свої права порушеними, просять задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована 12 березня 2021 року в канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. 21 вересня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача, яким останній проти позову заперечує з підстав відсутності у позивачів повного переліку документів, визначених законом, для приватизації. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з зазначених у ньому підстав. У подальшому в судове засідання не з`явилися, просять розглядати справу в їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про час розгляду справи повідомлений. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачів, виходячи з наступного. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 3 ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ч.4 ст. 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Згідно з ч.1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Частиною 10 ст. 8 Закону визначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, в якому приведено перелік жилих приміщень, які не підлягають приватизації. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", частина друга статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що позивачі тривалий час проживають у квартирі [ADDRESS] . Позивач [PERSON] зазначила, що квартира була комунальною, ордер на зайняття однієї кімнати в ній був виданий її батькові в 1959 році, а в подальшому їх сім`ї приєднали ще одну кімнату в цій квартирі. На даний час в квартирі зареєстровані та проживають лише вони. Це підтверджується ордером № 120042 від 20 червня 1959 року на ім`я [PERSON] . З матеріалів справи також вбачається, що рішення про приєднання сім`ї другої кімнати у балансоутримувача квартири та Державному архіві м. Києва не збереглося. / а.с.17 - 25 / Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 296/4642/19 від 24 лютого 2021 року, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування. З урахуванням приведених висновків у вказаній постанові, суд виходить з того і цього не спростовує відповідач, що позивачі тривалий час проживають у квартирі на законних підставах, вселилися у квартиру у встановленому законом порядку, несуть витрати по її утриманню, що не заперечується балансоутримувачем будинку. Крім того, суд також зважає на те, що законність їх проживання в квартирі ніким не оспорюється і не оспорювалося, балансоутримувач будинку, яким є ТДВ`Стенд», підтверджує законність проживання позивачів у квартирі та не заперечує проти її приватизації ними. Вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом протягом усього часу проживання позивачів також ніким не заявлялися. Суд також зважає на пояснення позивачів, що вказана квартира є їх єдиним житлом, іншого вони не мають, вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідач, заперечуючи проти позову, будь-яких інших обставин,окрім приведених у листі про відмову в приватизації, не навів. З урахуванням цього суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів у частині визнання відмови в приватизації квартири неправомірною. Що стосується зобов`язання провести приватизацію квартири суд виходить з наступного. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч.2 ст.16 ЦК України, якими можуть бути, в тому числі, визнання права та припинення дії, яка порушує право. Так, з листа Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 вересня 2020 року вбачається, що підставою для відмови в передачі квартири у власність була відсутність всіх передбачених законом документів. Тобто, такий лист не є остаточним рішенням про відмову у задоволенні заяви позивачів про оформлення передачі квартири в приватну власність (приватизації). З урахуванням цього, суд приходить до висновку про захист порушених прав позивачів шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути подані позивачами документи для приватизації квартири та прийняти відповідне рішення стосовно передачі зазначеного приміщення у власність позивачам з урахуванням приведених у рішенні суду висновків.

Outcome: partial