Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення та доповнення позовних вимог (т. 1 а.\~с. 1-8, 122, 149-154; т. 2 а.\~с. 111-113, 121-124, 136, 206-209), просив суд визнати факт порушення Державою Україна в особі Київської обласної\~прокуратурийого конституційних прав як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи №\~57-720 та стягнути на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 60000 грн. В обґрунтування позову зазначав, що 30 вересня 1997 року згідно із заявами ошуканих громадян прокурором Броварського району Київської області Грицаєнком Л.Р. було порушено кримінальну справу за №\~57-720 щодо посадових осіб Акціонерного товариства Українська інвестиційна компанія Приватна справа (далі АТ\~УІК\~Приватна справа або Товариство) за ст. 143, ч. 1 ст. 148-8 КК України (1960 року), розслідування якої доручено слідчому відділу Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області. У подальшому склад цих злочинів перекваліфіковано відповідно на ч. 4 ст. 190 та ч. 1 ст. 223-1 КК України (2001 року). У ході розслідування цієї кримінальної справи встановлено, що у період 1994-1995 років посадові особи АТ\~УІК Приватна справа через систему 68 філій Товариства по всій Україні ввели в оману майже мільйон громадян, шахрайським шляхом заволоділи їхніми грошовими коштами та іншими цінностями. Він (позивач), довіряючи оголошенням у пресі та закликам держави про інвестування економіки, бажаючи захистити грошові заощадження від інфляції, вклав у дане Товариство свої заощадження. Наприкінці 1997 року АТ\~УІК\~Приватна справа зникло, залишивши своїх інвесторів, у тому числі і його, з неіснуючими на біржовому й фінансовому ринках акціями вказаного товариства, чим йому завдано майнової шкоди. Перші декілька років досудове розслідування цієї кримінальної справи здійснювалося, однак не дуже ефективно. У подальшому протягом більше десяти років слідчі лише імітували розслідування кримінальної справи, хоча фактично нічого вони не робили. У матеріалах кримінальної справи наявні процесуальні документи, датовані лише по 2013 рік. Відсутність документів слідчих у період з лютого 2013 року по травень 2015 року свідчить про бездіяльність і саботаж досудового розслідування. При цьому, позивач посилався на те, що слідство свідомо скоротило період вчинення злочинів, із п`яти (1993-1997) років до двох (1994-1995) років; скоротило кількість потерпілих із 1 мільйона до 37 тисяч осіб; основний підозрюваний [PERSON] на допит викликався лише один раз, хоча місце його знаходження було відоме. Вважає, що особи, які вчинили вказані злочини, були відомі слідчому органу та прокуратурі, тому були всі наявні підстави для притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, чого не зроблено. Усі прийняті слідчим органом постанови він вважає незаконними. Слідчі неодноразово незаконно закривали провадження у даній кримінальній справі. При провадженні кримінальної справи №\~57-720 він був позбавлений можливості оскаржувати винесені слідчими постанови, бездіяльність слідчих і прокурорів, оскільки повідомлень від слідчих органів та прокуратури про вчинені ними процесуальні дії як потерпілий у даній справі він не отримував. Невиконання слідчими і прокурорами своїх службових обов`язків, фальсифікація ними документів, бездіяльність і саботаж у розшуку шахраїв, недбалість і неналежне розслідування кримінальної справи, відписки на його звернення посадових осіб держави та правоохоронних органів, порушують низку його конституційних прав. Вказані порушення його конституційних прав, надмірна тривалість досудового розслідування кримінального провадження, відсутність об`єктивного контролю з боку прокуратури, призвели до немайнових втрат та завдали йому моральної шкоди, яка полягає у погіршенні стану здоров`я, душевних стражданнях у зв`язку із неможливістю захистити свої права як потерпілого у кримінальному провадженні протягом тривалого часу. Враховуючи, що він є особою з інвалідністю, через постійні стреси у нього з`явилися болі в серці, головні болі, що потребує значних витрат на лікування. Глибину його моральних страждань при досудовому розслідуванні кримінальної справи №\~57-720 виміряти неможливо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди він визначає сумою 60000 грн., виходячи із щомісячних душевних страждань та понесених протягом дванадцяти років витрат на ліки в розмірі по 500 грн. на місяць (500 грн. х 12). Вважає, що така сума є дуже помірною за моральні страждання, яких він зазнав за тривалий час досудового розслідування вказаного вище кримінального провадження. Позивач [PERSON] у суді позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача Київської обласної прокуратури: прокурори Кульбачний О.С., Гармаш В.В., Нечипоренко В.В. і Басенко О.В. у суді позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували та пояснили, що заявлені позивачем вимоги до прокуратури є необґрунтованими, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що при здійсненні прокурорами нагляду за додержанням законів органом досудового розслідування у ході здійснення розслідування кримінальної справи №\~57-720 (кримінального провадження №\~12013100130000477) мала місце бездіяльність прокурора, а також того, що вона виникла саме внаслідок неналежного виконання службових обов`язків чи протиправних дій (бездіяльності) працівників органів прокуратури. Не надано суду доказів заподіяння позивачу моральної шкоди та наявності вини працівників органів досудового розслідування, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури і шкодою. Не доведено позивачем належними і допустимими доказами й самого факту заподіяння йому моральної шкоди як рішеннями та/або діями (бездіяльністю) безпосередньо органу досудового розслідування, так і рішеннями та/або діями (бездіяльністю) органів прокуратури. Просили суд у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач Державна казначейська служба України у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов до суду не подавала. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 30 вересня 1997 року прокурором Броварського району Київської області Грицаєнком Л.Р. за фактами порушення випуску (емісії) та обігу цінних паперів і шахрайства з боку посадових осіб АТ\~УІК\~Приватна справа порушено кримінальну справу за №\~57-720 за ознаками злочинів, передбачених ст. 148-8 ч. 1, ст. 143 КК України (1960 року). 16 липня 1998 року в.о. слідчого СУ ГУ МВС України Євичем В.Г. у цій кримінальній справі №\~57-720 винесено постанову, якою позивача [PERSON] визнано потерпілим у справі. 01 лютого 2003 року слідчим СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області Дяченко Р.Д. склади зазначених злочинів перекваліфіковано на ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 223-1 КК України (2001 року). 30 грудня 2003 року постановою слідчого СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області Піхотного М.Д. вказану кримінальну справу закрито у зв`язку з відсутністю в діях посадових осіб АТ\~УІК\~Приватна справа складу зазначених вище злочинів. 19 квітня 2004 року прокурором Київської області цю постанову слідчого від 30 грудня 2003 року про закриття кримінальної справи скасовано. 30 липня 2007 року начальником СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області Тимощуком М.В. розслідування зазначеної кримінальної справи зупинено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 206 КПК України у зв`язку із не встановленням осіб, які вчинили злочин. 02 липня 2010 року заступником Броварського міжрайонного прокурора Київської області Бургелою О.В. постанову про зупинення розслідування кримінальної справи скасовано, справу направлено до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області для організації подальшого досудового слідства. 14 грудня 2010 року за неналежне виконання службових обов`язків відносно начальника СВ Броварського МВ ГУ МВС України Київської області [PERSON] порушено дисциплінарне провадження, оскільки вивченням кримінальної справи №\~57-720 за фактом порушення випуску та обігу цінних паперів та шахрайства за ознаками злочинів, передбачених ст. 148-8 ч. 1 і ст. 143 КК України (1960 року), Броварською міжрайонною прокуратурою Київської області встановлено, що досудове слідство у даній справі проводиться тривалий час та зводиться лише до формального надання запитів, вказівки прокурорів до теперішнього часу не виконані. 10 лютого 2011 року вказану кримінальну справу прийнято до провадження слідчим СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Лукіяновою М.Д., 05 травня 2011 року за результатами розслідування кримінальної справи нею винесено постанову, яку погоджено заступником Броварського міжрайонного прокурора Київської області, про направлення справи до суду для вирішення питання про її закриття за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. 08 червня 2011 року постановою Броварського міськрайонного суду Київської області дану кримінальну справу закрито за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку із не встановленням осіб, які вчиняли шахрайські дії в особливо великих розмірах у складі організованої групи. 18 квітня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Київської області скасовано постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2011 року, кримінальну справу №\~57-720 направлено для розгляду по суті. Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України від 05 травня 2012 року, погодженою прокурором, кримінальну справу №\~57-720 було передано до суду для її закриття за давністю притягнення до кримінальної відповідальності. 25 травня 2012 року постановою Броварського міськрайонного суду Київської області у закритті кримінальної справи №\~57-720 відмовлено, кримінальну справу направлено для проведення подальшого досудового розслідування. Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України від 02 липня 2012 року, погодженою заступником Броварського міжрайонного прокурора, зазначену вище кримінальну справу №\~57-720 передано до суду для її закриття за давністю притягнення до кримінальної відповідальності. 01 серпня 2012 року Броварський міськрайонний суд Київської області, розглянувши дану постанову слідчого про закриття кримінальної справи №\~57-720, у її закритті постановою відмовив, справу судом повернуто прокурору для організації додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року апеляційну скаргу прокурора на вказану постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2012 року залишено без задоволення. У зв`язку із набранням 19 листопада 2012 року чинності Кримінальним процесуальним кодексом України в новій редакції (далі КПК України), 30 січня 2013 року відомості про дану кримінальну справу були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за реєстраційним №\~12013100130000477. Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Ярмачка А.С. від 26 січня 2016 року кримінальне провадження №\~12013100130000477 закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 01 лютого 2017 року постановою прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області зазначену постанову слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Ярмачка А.С. від 26 січня 2016 року про закриття цього кримінального провадження скасовано, матеріали кримінального провадження направлено начальнику СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області для організації проведення досудового розслідування. 21 лютого 2017 року ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області задоволено скаргу позивача [PERSON] та інших потерпілих на бездіяльність службових осіб Броварської місцевої прокуратури Київської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Суд зобов`язав службову особу Броварської місцевої прокуратури Київської області внести до ЄРДР відомості про вчинення керівником АТ\~УІК Приватна справа [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та направити матеріали кримінального провадження до Броварського ВП ГУ НП в Київській області для проведення подальшого досудового розслідування. 05 травня 2017 року прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області Кравець Я.В. винесено постанову, якою [PERSON] визнано потерпілим у кримінальному провадженні №\~42017111130000068 від 23 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 15 січня 2018 року прокурором Броварської місцевої прокуратури Кравець Я.В. винесено постанову, якою кримінальне провадження №\~42017111130000068 приєднано до кримінального провадження №\~12013100130000477. Із копії витягу з ЄДРДР про рух кримінального провадження №\~12013100130000477 вбачається, що за період з 21 травня 2018 року по 21 лютого 2022 року дане кримінальне провадження №\~12013100130000477 неодноразово слідчими на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України закривалося та відновлювалося відповідно до постанов прокурорів. 03 червня 2022 року постановою прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області Гладиш Т.С. скасовано постанову слідчого Броварського РУП ГУНП в Київській області Трунова Ю.А. від 21 січня 2022 року про закриття вказаного кримінального провадження №\~12013100130000477, кримінальне провадження направлено до СВ Броварського РУП ГУНП в Київській області для організації подальшого досудового розслідування. На даний час досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні триває. Із матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до органів поліції, прокуратури та інших державних органів щодо надання йому інформації з приводу розслідування кримінального провадження №\~12013100130000477. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, просить, зокрема, визнати факт порушення його конституційних прав державою Україна в особі прокуратури як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи №\~57-720, обґрунтовуючи дану вимогу незаконністю дій та бездіяльність відповідача щодо закриття кримінальної справи, неналежним невиконанням слідчими та прокурорами своїх професійних обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 4 КПК України суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і притягнення їх до покарання. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, у тому числі оскарженні бездіяльності слідчого, прокурора, рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження регулюється КПК України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно із якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. У ч. 1 ст. 306 КПК України передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно із правилами судового розгляду, передбаченими ст. ст. 318 380 цього Кодексу. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оскарження дії чи бездіяльності слідчого чи прокурора розглядаються виключно слідчим суддею, при розгляді цивільної справи суд не може перебирати на себе повноважень слідчого судді з приводу визначення наявності неправомірності в діях чи бездіяльності слідчого органу чи прокуратури. Виходячи із викладеного, слід дійти висновку, що позивач [PERSON] , як потерпілий у кримінальному провадженні №\~12013100130000477, не позбавлений можливості захищати свої порушені права шляхом оскарження неправомірних дій чи бездіяльності слідчого органу та прокуратури в порядку, визначеному КПК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що в межах розгляду цієї цивільної справи, виходячи із положень ст. 19 ЦПК України, заявлених позивачем підстав позову у зазначеній частині, стадії кримінального провадження, розглядаючи ці вимоги, суд не може перебирати на себе повноваження слідчого судді з приводу визначення фактів наявності неправомірності в діях чи бездіяльності слідчого органу чи прокуратури з процесуальних підстав, зокрема, надання оцінки діям досудового органу та прокуратури при здійсненні ними досудового розслідування кримінальної справи, що підлягають розгляду за правилами визначеними КПК України, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у цій частині вимог задоволенню не підлягає. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з Держави Україна завданої йому моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, посилався на невиконання належним чином слідчими і прокурорами своїх службових обов`язків, їхню бездіяльність, недбалість та неналежне розслідування кримінальної справи, відсутність належного контролю з боку органів прокуратури за проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні, вказуючи на те, що за постановами слідчих, погоджених прокурором, кримінальна справа неодноразово направлялася до суду для її закриття з різних підстав, а саме: за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності; не встановленням осіб, які вчиняли шахрайські дії; у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що в сукупності призвело до занадто надмірної тривалості досудового розслідування кримінальної справи №\~57-720, у якій позивача [PERSON] визнано потерпілим, внаслідок чого, він зазнав душевних страждань, протягом усіх цих років досудового слідства, закриття та відновлення кримінального провадження, відвідування органів досудового слідства, звернення до суду, що вплинуло на його психологічний стан та у зв`язку з чим він перебуває у постійному стресі, що вплинуло на стан його здоров`я. Вирішуючи даний спір у цій частині позовних вимог, суд виходить з підстав поданого [PERSON] позову, зокрема, надмірної тривалості досудового розслідування кримінальної справи №\~57-720, пов`язаної з неодноразовим скасуванням судом постанов слідчих, погоджених прокурорами, та враховуючи, що слідство у зазначеній кримінальній справі триває, станом на день звернення позивача до суду в грудні 2015 року, з дня порушення 30 вересня 1997 року вказаної кримінальної справи, пройшло 18 років. Позивач обґрунтовував свої вимоги не тільки окремими фактами бездіяльності в ході досудового розслідування, а також неефективністю розслідування в цілому, оскільки протягом більш ніж 18 років після початку кримінального провадження, особи винні у вчиненні кримінального порушення не знайдені та до кримінальної відповідальності не притягнуті. На думку позивача, саме внаслідок довготривалого досудового розслідування цього кримінального провадження, він перебуває у правовій невизначеності, що порушує його права як громадянина України. Право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди за рахунок держави закріплено у ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. ст. 1167, 1176 ЦК України. Згідно із ст. 2 КПК України (1960 року), чинного на момент порушення кримінальної справи №\~57-720, завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний. За змістом ст. 2 КПК України, який набрав чинності 19 листопада 2012 року, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до ст. 120 КПК України (1960 року) досудове слідство у кримінальних справах повинно бути закінчено протягом двох місяців. В цей строк включається час з моменту порушення справи до направлення її прокуророві з обвинувальним висновком. Цей строк може бути продовжено районним, міським прокурором до трьох місяців. В особливо складних справах цей строк досудового слідства може бути продовжено прокурором області до шести місяців. Далі продовжувати строк досудового слідства можуть лише у виняткових випадках Генеральний прокурор України або його заступники. Згідно із ч. 2 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: дванадцять місяців у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; вісімнадцять місяців у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Відповідно до положень ч. 6 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 4. ст. 190 КК України, є особливо тяжким злочином. У ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №\~6-440цс16 висловив правову позицію та зазначив, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). За змістом ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно із\~ст.\~17\~Закону України\~Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~ч.\~4\~ст.\~10\~ЦПК України\~суд застосовує\~при розгляді\~справ Конвенцію\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод (далі\~ Конвенція), яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, та є частиною національного законодавства України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. У ст. 1 Конвенції закріплено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За змістом зазначених норм Конвенції, поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною прав особи, держава має також позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом ст. 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. ЄСПЛ у рішеннях від 27 вересня 1999 року у справі Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства та від 18 грудня 1996 року у справі Аксой проти Туреччини конкретно визначив, щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити належний захист. Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту, у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв і принципів, які сформулював у своїх рішеннях та вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року). ЄСПЛ також постановив, що цей засіб вважатиметься ефективним, якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема, складності справи, поведінки заявника та органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі Пелісьє і Сассі проти Франції, від 27 червня 1997 року у справі Філіс проти Греції). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження, достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. Судом у цій справі встановлені факти, які свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування, зокрема, за постановами слідчих, погоджених прокурором, кримінальне провадження №\~12013100130000477, у якому позивач [PERSON] є потерпілим, неодноразово направлялося до суду для його закриття з різних підстав, а саме: за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності; у зв`язкуіз не встановленням осіб, які вчиняли шахрайські дії; у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що в сукупності призвело до надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальній справі №\~57-720. Досудове розслідування у кримінальній справі №\~57-720 (кримінальному провадженні №\~12013100130000477) триває із 30 вересня 1997 року, що на дату звернення [PERSON] до суду з цим позовом у 2015 році становило 18 років. Суд вважає, що за такий тривалий строк (18 років), органи досудового розслідування та прокуратура мали б або закрити вказане кримінальне провадження №\~12013100130000477, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності та врешті решт прийняти одне з належних рішень, що призвело б до правової визначеності потерпілого [PERSON] у цьому кримінальному провадженні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №\~916/1423/17 виклала правовий висновок та зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації. Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2022 року у справі №\~370/2383/20 зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли та який її розмір. При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі Юрій Миколайович Іванов проти України, де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдов проти Росії (№\~2), у якому зазначив таке: Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена ЄСПЛ у рішенні від 27 липня 2004 року у справі Ромашов проти України, де ЄСПЛ указав на те, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу. Також практикою ЄСПЛ визнана презумпція моральної шкоди, тобто в разі порушення будь-яких прав особи середня, нормально реагуюча, на протиправну щодо неї поведінку людина, відчуває страждання (моральну шкоду). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про заподіяння [PERSON] моральної шкоди у зв`язку із надмірною тривалістю кримінального провадження №\~12013100130000477, що є порушенням ст. 13 Конвенції і як наслідок неможливістю повернути своє майно (кошти), що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, та на переконання суду, безумовно призвели до його моральних страждань, які полягали у зміні нормального життєвого ритму позивача у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатися до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законодавством України. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем Київською обласною прокуратурою не надано суду жодного належного доказу, який би свідчив про те, що тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні №\~12013100130000477 понад 18 років, у якому позивач [PERSON] є потерпілим, обумовлена надмірною складністю цього кримінального провадження чи іншими винятковими обставинами даної кримінальної справи. Доводи прокурора про те, що позивача [PERSON] визнано потерпілим лише 05 травня 2017 року, висновків суду не спростовують, оскільки до цього часу, як вбачається із матеріалів справи, позивач, будучи потерпілим у кримінальній справі №\~56-720, неодноразово, починаючи з 1996 року, направляв до органу досудового слідства, прокуратури та інших державних органів листи, запити щодо надання йому інформації про вказану кримінальну справу, що призводило до його (позивача) правової невизначеності у цій кримінальній справі. Посилання прокурора на судову практику Верховного Суду про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження та належний захист таким чином прав позивача, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд до уваги не приймає, оскільки вони не є безумовною підставою для спростування висновків суду у справі про порушення прав позивача, у даній справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме довготривале здійснення досудового розслідування, більше 18 років, без прийняття відповідних рішень, згідно із вимогами КПК України, що, враховуючи рівень складності зазначеної кримінальної справи, поведінку органів влади, пов`язаних зі справою, свідчить про надмірну та невиправдану тривалість досудового розслідування зазначеної вище кримінальної справи та спростовує доводи відповідача. За змістом п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України у п. п. 3, 5 постанови №\~4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п. 9 вказаної вище постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. ЄСПЛ у рішенні від 28 травня 1985 року у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства вказав, що з огляду на природу моральної шкоди, вона не завжди може бути предметом чіткого доведення. ЄСПЛ у\~рішенні від\~29\~березня 2001\~року у\~справі Тома\~проти Люксембургувикористав принцип за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2022 року у справі №\~370/2383/20 вказав на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять розумність та справедливість при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у справі Тома проти Люксембургу (рішення від 29 березня 2001 року), у справі Калок проти Франції (рішення від 20 липня 2000 року) та у справі Недбала проти Польщі (рішення від 04 липня 2000 року). ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Більш того, враховуючи практику ЄСПЛ, право на відшкодування повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття завданої потерпілій стороні шкоди, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №\~752/17832/14-ц зазначено, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Оцінивши досліджені у суді докази в їх сукупності, встановлення судом факту надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження №\~12013100130000477, понад 18 років, у якому позивач [PERSON] є потерпілим, у зв`язку з чим йому було завдано моральної шкоди, враховуючи характер і розмір понесених позивачем душевних страждань, завданих йому тривалістю здійснення досудового розслідування, виходячи з розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] , покладення на Державу Україна обов`язку відшкодувати останньому завдану моральну шкоду та стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 40000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial