Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

До Артемівського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном. Позов обгрунтовує тим, що Позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2021 року на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами та побудовами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі - донька позивачки і її онука були ще мамою позивачки зареєстровані y 2001 році, але відповідачі в будинку позивачки не проживають з 15.09.2014 року. [PERSON] та [PERSON] вже більше семи років як виїхали за межі України, виписуватися із спірного будинку добровільно не бажають, бо взагалі не приїжджають з 15.09.2014 року до України, витрати з утримання будинком, сплату комунальних послуг не здійснюють. Позивачка не може отримати субсидію у зв`язку із тим, що в її будинку прописана донька із онукою. Оскільки відповідачі на день їх реєстрації у спірному будинку були обізнані про те, що житло належить не їм, не проживають в будинку позивачки з 15.09.2014 року, не сплачують комунальні послуги, не дбають про фізичний стан будинку, тобто не виявили розумну дбайливість про свої інтереси і інтереси позивача (технічне підтримання будинку), вони своїми діями створюють для позивача непропорційний та надмірний тягар по утриманню будинку [ADDRESS] . Враховуючи, що в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням- будинком [ADDRESS] . Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі. Судовий розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судовий судове засідання. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2022 року розгляд справи було відкладено на 15 березня 2022 року на 10-00 годину. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 21.10.2022 № 61\~Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану\~територіальну підсудність судових справ Артемівського міськрайонного суду Донецької області визначено Дружківському міському суду Донецької області. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 3 лютого 2023 року розгляд справи було відкладено у зв`язку неявки сторін. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника. Позов підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно положень ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. В силу положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкоємцем житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвом про права на спадщину за законом (а.с.7-8). Судом також встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності - [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.9). Згідно довідки № 2290, яка була надана [PERSON] головою квартального комітету №27 за адресою [ADDRESS] зареєстровано три людини: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , яка фактично зареєстрована, але фактично не мешкає з 15.09.2014 року; [PERSON] , [INFO] . яка фактично зареєстрована, але фактично не мешкає з 15.09.2014 року (а.с.15). Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутні понад один рік без поважних причин. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі не проживають з 15.09.2014 року у будинку, чим створюють перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.

Outcome: approved