Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем з 2019 року однією сім?єю не проживають, оскільки втратили почуття один до одного, у них постійно виникають сварки, непорозуміння, шлюб існує формально. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами. 08.03.2023 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу у них народися двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . З момент припинення шлюбних відносин відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, але у недостатньому розмірі, а з осені 2021 року взагалі припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. У 2022 році відповідач перерахував на утримання дітей грошові кошти у розмірі 16800, 00 грн., що є недостатньою сумою для утримання дітей. З 16.05.2022 року позивачка разом з дітьми проживають у Великобританії, знаходяться на її утриманні. Оскільки досягти угоди щодо надання матеріальної допомоги на утримання дітей сторони не змогли, позивачка звертається до суду із зустрічним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей по 1/6 частині на кожну доньку щомісячно, починаючи з січня 2022 року і до повноліття дітей. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.03.2023 року задоволено клопотання відповідачки про прийняття зустрічного позову до розгляду в одному провадженні з основним позовом. У судовому засіданні позивач повністю підтримав основний позов, просив його задовольнити, а також частково визнав зустрічні позовні вимоги. Пояснив, що він після припинення шлюбних стосунків надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, зустрічався з ними, проводив час, забезпечував всім необхідним. Але з 2020 року у нього почалися проблеми з роботою, тому матеріальну допомогу він надавав, але не регулярно. Після 24.02.2022 року він взагалі залишився без роботи, а тому не має можливості регулярно та у повному обсязі надавати матеріальну допомогу. Зазначив, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей, проте заперечує щодо стягнення аліментів з січня 2022 року, оскільки діючим законодавством передбачено, що аліменти повинні бути стягнуті з моменту звернення до суду з позовом. На підставі викладеного позивач просить зустрічні позовні вимоги задовольнити частково. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим проводити розгляд справи в її відсутність. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, 30 вересня 2010 року у Галицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 219. У період перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтва про народження. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення . З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки збереження сім?ї та поновлення шлюбних відносин неможливо. Що стосується зустрічних позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, то судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З момент припинення шлюбних відносин до цього часу малолітні діти проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Як встановлено судом, відповідач на даний час не працює, доходу не має. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Так, в судовому засіданні встановлений та доведений доказами той факт, що малолітні діти сторін знаходяться на утриманні своєї матері, у добровільному порядку батько дитини надає матеріальну допомогу, але у недостатньому розмірі, тому, враховуючи матеріальний стан матері, на утриманні якої перебувають діти, а також батька, який є працездатною особою, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей. Що стосується визначення розміру аліментів, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що малолітні діти перебувають на утриманні своєї матері; а також матеріальний стан батька дитини, який має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, є працездатною особою. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні, а саме у розмірі по 1/6 частині на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до повноліття дітей. Саме такий розмір аліментів суд вважає достатнім для задоволення потреб дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073, 60 грн., а також з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial