Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, по якому просить скасувати наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю «Альваід» № 8-к від 29.08.2022 року «Про звільнення [PERSON] », поновити на роботі [PERSON] на посаді контролера-касира на ТОВ «Альваід», стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.08.2022 року до моменту поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] з 01.03.2014 року прийнята на роботу ТОВ «Альваід» на посаду контролера - касира, наказ №5 від 01.03.2014 року. 29.08.2022 року відповідно до наказу директора ТОВ «Альваід» № 8-к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено із займаної посади, у зв`язку із скороченням чисельності працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку за ст. 44 КЗпП України та грошової компенсації за 204 календарні дні невикористаної щорічної відпустки. Підставою звільнення зазначено наказ № 1 -ОС від 27.06.2022 року та письмове попередження про звільнення. Наказ «Про звільнення [PERSON] » № 8-к від 29.08.2022 року та трудову книжку отримала 30.08.2022 року. Вважає звільнення\~незаконним, оскільки із попередженням про скорочення чисельності і штатів працівників від 27.06.2022 року позивач ознайомлена 29.06.2022 року. Вказує, що ТОВ «Альваід» в порушення вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України, не запропонував позивачу, як працівнику з великим досвідом роботи, іншу вакансію, яка відповідала вимогам, що існують на товаристві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працювала до цього. Крім того, не було запропоновано переведення на іншу відповідну посаду чи підвищити свою кваліфікацію задля зайняття іншої посади. Звертає увагу, що засідання профспілкового комітету не було та [PERSON] участі в ньому не приймала /а.с. 1-5/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.09.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін /а.с. 17-18/. В судове засідання позивачем через канцелярію суду подано заяву щодо розгляду справи без її участі, вимоги підтримала у повному обсязі. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Вважає викладені в позовній заяві вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються будь-якими фактичними доказами та не відповідають вимогам законодавства про працю. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що наказом директора ТОВ «Альваід» [PERSON] від 01.03.2014 року за №5 [PERSON] прийнята на посаду контролера касира з 01.03.2014 року з окладом згідно штатного розпису /а.с. 36/. Наказом ТОВ «Альваід» №8-к від 29.08.2022 року [PERSON] , контролера-касира, звільнено 30.08.2022 року, у зв`язку із скороченням чисельності працівників, за п. 1 ст. 40 КзпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку за ст. 44 КзпП України та грошової компенсації за 204 календарні дні невикористаної щорічної відпустки /а.с. 48/. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом. Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). При цьому, КЗпП України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору. Згідно зі ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України). За змістом ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У відповідності до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, якщо запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Згідно ст.\~43-1\~КзпП України\~розірвання трудового\~договору з\~ініціативи роботодавця\~без згоди\~виборного органу\~первинної профспілкової\~організації (профспілкового\~представника)\~допускається у\~випадках:\~звільнення працівника,\~який не\~є членом\~первинної профспілкової\~організації,\~що діє\~на підприємстві,\~в установі,\~організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії наказу директора ТОВ «Альваід» [PERSON] № 5 від 01.03.2014 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду контролера-касира з 01.03.2014 року /а.с. 36/. Факт перебування в трудових відносинах [PERSON] з відповідачем з також підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] /а.с. 13/. 10.06.2022 року [PERSON] , яка є єдиним учасником (100 %) ТОВ «Альваід»,

Outcome: dismissed