Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноизол Буд» про поновлення на роботі. В обґрунтування позовної заяви вказує, що на поштову адресу [PERSON] надійшов конверт, у якому був наказ (розпорядження) ТОВ «ТЕХНОИЗОЛ БУД» № 2 від 27 вересня 2022 року про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено [PERSON] з посади технічного директора на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін). Таким чином, позивач дізнався про своє звільнення на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, при цьому трудову книжку не отримував. Однак, позивач за звільненням не звертався та жодних заяв з цього приводу не подавав, із наказом про звільнення в момент його складення не ознайомлювався, а про його існування дізнався, коли отримав його поштою. Крім того, в наказі № 2 від 27 вересня 2022 року про звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП відсутній його підпис у графі «з наказом ознайомлений». Вказаний наказ, на думку позивача, є незаконним, а тому він звернувся до суду за захистом свого права, яке вважає порушеним. Ухвалою суду від 22.11.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження, яка повернулась з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27 вересня 2022 року [PERSON] був звільнений з посади технічного директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноизол Буд» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією розпорядження про припинення трудового договору. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина п`ята статті 235 КЗпП України). Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Позивач зазначає, що законні підстави для його звільнення відсутні та особисто із заявою про звільнення він не звертався. Разом з тим, на підставі виключно лише одного наказу про звільнення, долученого позивачем, неможливо встановити незаконність звільнення позивача. За змістом частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, [PERSON] , заперечуючи законність проведеного звільнення, не надає суду жодних доказів на підтвердження порушення відповідачем процедури звільнення, а також не зазначає про неможливість отримати такі докази самостійно і, при цьому, не звертається до суду з клопотанням про витребування вказаних доказів у відповідача. Згідно положень ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх недоведеністю.

Outcome: dismissed