Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

18 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «ЗІС» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення безпідставно збережених коштів. В обґрунтування позову вказав, що він є власником земельної ділянки площею 2,5830 га, з кадастровим номером 0523785000:02:002:0237, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. У 2016 році між позивачем та ПП «ЗІС» виникли спірні правовідносини щодо користування вказаною земельною ділянкою. А саме було подано позов про визнання недійсним договору оренди землі № 371 від 19.04.2006 року. В процесі розгляду даної судової справи № 144/389/16-ц в задоволенні позовних вимог було відмовлено з мотивів пропуску ним строків звернення до суду. Проте, судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, було встановлено, що [PERSON] договір оренди землі від 19.04.2006 року не підписував. Враховуючи той факт, що ПП «ЗІС» досі використовує вказану земельну ділянку, він змушений звернутися до суду. 28 листопада 2022 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження. Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 06.12.2022 року та 19.12.2022 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки [PERSON] знав, що в 2006 році він уклав договір оренди землі з ПП «ЗІС» і 07.05.2010 року підписав додаткову угоду до договору оренди землі, та отримував орендну плату на протязі 2006 2015 років. На думку відповідача [PERSON] навмисно не отримував та не мав на меті отримувати орендну плату в ПП «ЗІС», оскільки вже в січні 2014 року уклав договір оренди вищевказаної земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0237, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, з ТОВ «Теплик-Агро. В вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання спірного договору оренди землі №371 та змін до нього, укладених між [PERSON] та ПП «ЗІС», недійсними з підстав непідписання їх позивачем, однак висновком почеркознавчої судової експертизи встановлено, що підпис у змінах до договору оренди землі від 07.05.2010 року вчинено саме [PERSON] . Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Клінчиков С.О. позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Притула В.Л. в судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з ПП «ЗІС» на користь [PERSON] заборгованості з орендної плати за період з листопада 2019 року по листопад 2022 року не заперечував, однак не як безпідставно набуті кошти. Щодо сплати витрат на правову допомогу представник відповідача просив їх зменшити, оскільки представником позивача документально такі витрати не доведено. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі письмових доказів судом встановлено, що 19 квітня 2006 року між [PERSON] та ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича Івана Станіславовича було укладено договір оренди землі №371, за умовами якого [PERSON] передав в оренду ПП «ЗІС» належну йому згідно Державного акту серії ЯА № 104383 від 17 березня 2005 року (а.с. 11) земельну ділянку площею 2,5830 га, розташовану на території Петрашівської сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років (а.с. 8-9). 07 травня 2010 року ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича Івана Станіславовича та [PERSON] було підписано зміни до договору оренди землі, зареєстрованого у Теплицькому районному відділі ДП «Центр ДЗК» за № 040685000357 від 09.08.2006 року, відповідно до яких термін дії договору було продовжено до 2025 року та збільшено розмір орендної плати (а.с. 10). Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] позивач [PERSON] , що підтверджується і карткою фізичної особи платника податків (а.с. 5). Тобто, спірна земельна ділянка згідно Державного акту серії ЯА № 104383 від 17 березня 2005 року належить [PERSON] , і жодного правовстановлюючого документу/рішення суду, який підтверджував би, що власник спірної земельної ділянки та позивач, по батькові яких різняться, є однією і тією ж особою, суду не надано. У позовній заяві позивач посилається на рішення Теплицького районного суду у справі №144/389/16-ц від 20.09.2016 року, яким в задоволенні позову [PERSON] до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі, про визнання договору оренди землі недійсним, відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлялось відповідачем (а.с. 25-30), з висновками якого погодилися апеляційний суд та суд касаційної інстанції. Однак під\~час розгляду\~даного спору\~про усунення\~перешкод в\~користуванні земельною\~ділянкою окрім\~висновків,\~викладених у\~вказаному вище\~рішенні суду\~від 20.09.2016\~року у справі №144/389/16-ц, встановлено й інші обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення даного спору. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Окрім того, згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право приватної власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 0523785000:02:002:0237 зареєстровано за [PERSON] , а суб`єктом речового права на дану земельну ділянку права оренди є ФГ «УРОЖАЙ-А» (а.с. 15). Тобто 25 квітня 2018 року Вінницькою обласною філією комунального підприємства «Центр державної реєстрації» право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0237, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, зареєстровано за іншим орендарем: ФГ «УРОЖАЙ-А», номер запису 25920446. Згідно вимог ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Положеннями ст. 19 вказаного Закону регламентовано, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону). Оскільки одна й та сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними з різними орендарями, суд приходить до висновку про недобросовісність поведінки позивача, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Разом з тим суд зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Стороною позивача не доведено, хто саме на момент звернення із даним позовом користується спірною земельною ділянкою, відповідач ПП «ЗІС» чи інший орендар ФГ «УРОЖАЙ-А», право оренди за яким визнано державою у відповідності до аналізу вище вказаних норм законодавства. Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ВС зазначає про те, що суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. Враховуючи викладене, те, що суд не має права самостійно збирати докази, суд приходить до висновку, що стороною позивача в повній мірі не доведено належними та допустими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. А тому на підставі наявних у справі доказів суд не може дійти висновку про необхідність усунення перешкод у користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою та стягнення безпідставно збережених коштів з ПП «ЗІС». У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Оскільки відсутні підстави для задоволення позову, відповідно судові витрати слід залишити за сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed