Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Мати склала заповіт, посвідчений 18 березня 2021 року, старостою Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області Кратко Н.М., яким заповіла [PERSON] дві земельні ділянки (паї) розміром 4,49 га та 4,66 га, які належали їй на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданих 19 листопада 2013 року реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області. Під час підготовки тексту заповіту номери витягів з Державного реєстру речових прав на земельні ділянки були зазначені правильно, а серії документів - ні. Замість правильних ЕАР № 261034 та ЕАР № 261036 вказані БАР № 261034 та БАР № 261036. Ідентифікувати земельні ділянки по кадастрових номерах чи правовстановлюючих документах (державних актах) неможливо, так як вони в заповіті не зазначені. Також у заповіті спадкоємця по батькові зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Ці помилки були виявлені лише тоді, коли позивач звернулася у встановлений законом шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріуса. Нотаріус постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно після померлої [PERSON] , оскільки документи про право власності на вказані земельні ділянки та паспортні дані позивача не відповідають тим, що зазначені у заповіті. Позивач звернулася до Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області з проханням виправити вказані помилки у заповіті, однак отримала письмову відмову, оскільки внести зміни у заповіт не можливо в зв`язку зі смертю заповідача, та рекомендовано звернутися до суду. Саме тому позивач просила судовим рішенням тлумачити заповіт складений [PERSON] , яка померла [INFO] , посвідчений 18 березня 2021 року, старостою Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області Кратко Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 3, зазначивши, що волевиявлення волі заповідача є розпорядження, згідно якого [PERSON] заповіла: земельну ділянку (пай), розміром 4,49 га, право власності на яку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕАР № 261036 від 19.11.2013, виданого реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області; земельну ділянку (пай), розміром 4,66 га, право власності на яку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕАР № 261034 від 19.11.2013, виданого реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області. Встановити факт належності заповіту, складеного [PERSON] 18 березня 2021 року, посвідченого старостою Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області Кратко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3, спадкоємцю [PERSON] . Ухвалою судді від 27 липня 2022 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала, просила її задовольнити з підстав наведених в ній, пояснила, що останні три роки вона здійснювала догляд за матір`ю [PERSON] . Перебуваючи при світлій пам`яті та ясному розумі, остання виявила бажання скласти на неї заповіт, яким заповісти саме їй ( [PERSON] ) дві земельні ділянки (паї). У березні 2021 року позивач запросила посадову особу старостинського округу [PERSON] , якою у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] і було посвідчено заповіт. Указала, що під час підготовки тексту заповіту були допущені описки у написанні серій витягів з Державного реєстру речових прав на земельні ділянки та по батькові спадкоємця. Дані помилки були виявлені коли вона звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріуса , що і стало перешкодою у прийнятті спадщини. Зазначила, що у неї є рідний брат [PERSON] , який є інвалідом, та якого вона доглядає, також - сестра [PERSON] , яка проживає у м. Києві, стосунків з нею вона не підтримує. Інша сестра [PERSON] померла, у неї залишилась донька [PERSON] . Про те, що [PERSON] раніше (у лютому 2013 року) вже складала заповіт на ті самі дві земельні ділянки на користь [PERSON] та [PERSON] їй не відомо, адже за життя мати їй про це ніколи не повідомляла. [PERSON] є її племінницею, вони мають нормальні стосунки. Про те, що остання подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини їй також не відомо. Представник відповідача територіальної громади в особі Макіївської сільської ради в судове засідання не з`явився, але до початку судового розгляду справи по суті направив до суду заяву, у якій просить розглянути справу за відсутності представника Макіївської сільської ради за наявними в матеріалах справи документами, позов визнають. Третя особа приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду заяву, у якій просила справу слухати у її відсутності. Статтями 43 та 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] дала показання, що у березні 2021 року до неї звернулася [PERSON] з проханням скласти заповіт на дві земельні ділянки на її дочку [PERSON] . При складанні заповіту були надані копії, а не оригінали, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Свідок пригадує, що [PERSON] була у нормальному стані, при пам`яті та розуміла значення своїх дій, однак через те, що вона не могла причитати заповіт були залучені два свідки [PERSON] та [PERSON] . При цьому, заповіт власноручно підписувала [PERSON] . Вказала, що остання повідомила їй, що раніше вона вже складала заповіт, однак виявила бажання скласти новий заповіт. Влітку 2021 року [PERSON] повідомила їй, що заповіт містить помилки. [PERSON] знає, що [PERSON] має брата та сестер, однак, які у них стосунки їй не відомо. Зазначила, що у заповіті по батькові позивача вона вказала « [PERSON] » бо таку інформацію їй повідомила сама [PERSON] . Пізніше виявилось, що в оригіналах витягів з Державного реєстру речових прав на земельні ділянки, на які було складено заповіт, зазначені серії «ЕАР» , а у заповіті вказано «БАР». Про те внести зміни до заповіту наразі не можливо. Вислухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд робить нижченаведений висновок. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України доказами у цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, у силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 11). Згідно з копією свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] , її матір`ю є [PERSON] , а батьком - [PERSON] (а. с. 20). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу 07 листопада 1981 року гр. [PERSON] уклала шлюб із гр. [PERSON] . Після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 21). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а. с. 22). З витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 28 липня 1992 року уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] набула прізвище « [PERSON] » (а. с. 23). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 28 березня 2002 року шлюб між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу їй залишено прізвище « [PERSON] » (а. с. 24). Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (стаття 1218 ЦК України). Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 26 лютого 2013 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. й зареєстровано в реєстрі за № 118, за яким [PERSON] заповідала [PERSON] земельну ділянку, розміром 4,66 га, кадастровий № 7423886000:02:002:0056, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та [PERSON] земельну ділянку, розміром 4,49 га, кадастровий № 7423886000:02:002:0055, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області, що підтверджується копією заповіту (а. с. 4), та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 50). Крім цього, [PERSON] також було складено інший заповіт, посвідчений 18 березня 2021 року старостою Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області Кратко Н.М. й зареєстрований в реєстрі за № 3, за яким [PERSON] заповідала дочці [PERSON] земельну ділянку (пай), розміром 4,49 га, право власності на яку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії БАР № 261036 від 19.11.2013, виданого реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області; земельну ділянку (пай), розміром 4,66 га, право власності на яку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії БАР № 261034 від 19.11.2013, виданого реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, що підтверджується копією заповіту, який не змінено та не відмінено (а. с. 13), та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 51). Судом установлено, що 20 червня 2003 року на ім`я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 097052, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 4,49 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області, що підтверджується копією відповідного державного акта (а. с. 16). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕАР № 261036 від 19 листопада 2013 року земельна ділянка, розміром 4,49 га, кадастровий № 7423886000:02:002:0055, зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а. с. 15). Відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧН № 097052, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,66 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області (а. с. 18). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕАР № 261034 від 19 листопада 2013 року земельна ділянка, розміром 4,66 га, кадастровий № 7423886000:02:002:0056, зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а. с 17). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом установлено, що до майна померлої [PERSON] приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М.заведена спадкова справа, копія якої витребувана від нотаріуса та наявна в матеріалах справи. Так, із копії спадкової справи № 23/2021 до майна померлої [PERSON] (а. с. 43-85) убачається, що 22 травня 2021 року у визначений законодавством шестимісячний строк позивач звернулася, подавши у встановлений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, до відповідного органу нотаріату про прийняття спадщини за заповітом. [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , подавши заяву до відповідного органу нотаріату. Інші спадкоємці [PERSON] , [PERSON] , звернулися до приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. з заявами про прийняття спадщини. Приватний нотаріус Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. повідомила [PERSON] про те, що вона не має права на спадщину, у зв`язку з тим, що [PERSON] 18 березня 2021 року було складено заповіт, який посвідчено старостою Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області за реєстровим № 3 не на її користь, що підтверджується листом від 03 вересня 2021 року вих. № 145/02-14 ( а. с. 83). 10 січня 2022 року позивачем подано приватному нотаріусу заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Але 10 січня 2022 року нотаріус своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2/02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що останньою не подано документи, які підтверджують наявність на момент відкриття спадщини права власності у [PERSON] на земельну ділянку (пай) площею 4,49 га, підтвердженого витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії БАР № 261036 від 19.11.2013 року виданим реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області; на земельну ділянку (пай) в розмірі 4,66 га, підтвердженого витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії БАР № 261034 від 19.11.2013 року виданим реєстраційною службою Носівського районного управління юстиції Чернігівської області. А такою вказане в заповіті майно заповідано дочці - [PERSON] , [INFO] (а. с. 14). З довідки Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 14 січня 2022 року № 5 вбачається, що [PERSON] повідомлено про те, що в зв`язку зі смертю заповідача [PERSON] внести зміни у заповіт не можливо. Також вказано, що під час складання заповіту старостою Степовохутірського старостинського округу були допущені помилки, а саме серії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зазначено «БАР», замість правильного « ЕАР » та по батькові дочку заповідача вказано « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] » (а. с. 19). Відповідно до положень статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 5 статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Відповідно до положень статті 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений. Оскільки правочином відповідно до законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України. Згідно статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Виходячи з аналізу ст. 213 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою визначення справжньої волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Потреба у тлумаченні виникає тоді, коли заповіт містить суперечливі положення, що ускладнюють його виконання. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. При цьому, потреба у тлумаченні виникає тоді, коли заповіт містить суперечливі положення, що ускладнюють його виконання. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц. Зі змісту заповіту [PERSON] вбачається, що об`єктом спадкування є земельна ділянка (пай) площею 4,49 га та земельна ділянка (пай) площею 4,66 га. Однак при складанні заповіту серії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зазначено «БАР», замість правильного « ЕАР ». Якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то заповідач [PERSON] за життя мала можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту, складеного 18 березня 2021 року, або складення нового заповіту. З урахуванням того, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у зміст заповіту, суд приходить до висновку, що текст заповіту [PERSON] від 18 березня 2021 року не підлягає тлумаченню, а позовні вимоги [PERSON] у частині здійснення тлумачення заповіту не підлягають задоволенню. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Бобровицьким РВ УМВС України в Чернігівській області 11 лютого 2009 року (а. с. 8), убачається, що по батькові позивача [PERSON] . Те ж саме по батькові указано і в довідці про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків [PERSON] (а. с. 10). Як зазначалося вище позивач народилася [INFO] , її батьком є [PERSON] (а. с. 20). В судовому засіданні встановлено, що у заповіті, який посвідчений 18 березня 2021 року старостою Степовохутірського старостинського округу Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області Кратко Н.М. й зареєстрований в реєстрі за № 3 по батькові позивача було помилково записано як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги [PERSON] у частині встановлення факту належності заповіту підлягають задоволенню.

Outcome: partial