Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

03 січня 2023 року Маріупольська окружна прокуратура Донецької області направила поштою до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Донецькій області до відповідача [PERSON] , третя особа Маріупольська міська рада про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, який надійшов до суду 11 січня 2023 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито позовне провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своєму позові посилався на те, що вироком Першотравневого районного суду Донецької області № 241/1829/21 від 06 січня 2022 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, і призначено покарання у виді 2 років обмеження волі. У ході розгляду кримінальної справи судом було встановлено, що 04 жовтня 2021 року близько 12.30 [PERSON] у полезахисній смузі на околиці сел. Ялта Маріупольського району Донецької області, яка відповідно до ст. 4 ЛК України є складовою лісового фонду України, знаходячись у зазначеному місці, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на незаконну порубку дерев породи клен та акація у захисних насадженнях, діючи умисно, без спеціального на те дозволу за допомогою бензопили здійснив незаконну порубку 5 сироростучих дерев породи акація та 1 дерева породи клен. В результаті незаконної порубки відповідачем було заподіяно матеріальну шкоду у загальному розмірі 26\~520 грн. 36 коп. В кримінальному провадженні цивільний позов прокурором заявлено не було. У добровільному порядку відповідач шкоду, завдану вчиненням ним кримінального правопорушення, не відшкодував. Для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються державний, республіканський АР Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища. Місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди, тобто, отримувачем коштів за вказану шкоду є Маріупольська міська територіальна громада. Просив стягнути з [PERSON] на користь Маріупольської міської ради в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки дерев, суму у розмірі 26\~520 грн. 36 коп. Відповідачеві [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Відповідно до ч. 7 ст. 147 ЗУ «Про\~судоустрій і\~статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06\~березня 2022\~року №\~1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ, підсудних Приморському районному судові м. Маріуполя Донецької області, Орджонікідзевському районному судові м. Маріуполя Донецької області та Першотравневому районному судові Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що до матеріалів справи долучено фотокопію вироку Першотравневого районного суду Донецької області № 241/1829/21 від 06 січня 2022 року (а.с. 12-13), відповідно до резолютивної частини якого [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, і призначено покарання у виді 2 років обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробувальним строком на 1 рік. Згідно з відміткою на копії вироку, вирок законної сили не набрав. Ознайомившись з відкритими відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що будь-яких процесуальних рішень Першотравневого районного суду Донецької області по кримінальній справі № 241/1829/21, останній не містить. Відповідно до ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З аналізу вказаної норми слідує, що вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, мають саме набути законної сили. Всупереч зазначені вимозі стороною позивача до матеріалів справи не було долучено копію вироку, який набрав чинності, ЄДРСР вказаний вирок також не містить. Статтею 12\~ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів містять положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до яких доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Так, матеріали позову не містять жодних доказів на підтвердження виявлення незаконної, як зазначає позивач, вирубки лісу. У відповідності до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 4 ч. 2 ст.\~43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з ч. 1 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 13\~ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, а частиною 7 статті 81\~ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83\~ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, не довів істотність значення обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних та допустимих доказів вини відповідача у заподіянні шкоди, а самостійний збір доказів судом неможливий, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивача при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed