Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

У жовтні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Інфаура», в якому просила суд: - припинити трудові відносини позивачки з відповідачем, у зв`язку зі звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 17 лютого 2021р. вона була призначена на посаду директора відповідача. 17 вересня 2022р. позивачкою засобами поштового зв`язку було направлено відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням та повідомлення про скликання позачергових Загальних зборів учасників відповідача. Проте її заява про звільнення та повідомлення не були отримані відповідачем. З метою захисту свого порушеного права позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. У встановленому законом порядку, учасники справи були оповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення справи за правилами спрощеного позовного провадження з без повідомлення (виклику) учасників справи, проте стороною відповідача відзив на позов не подавався. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача зазначала, що з 17 лютого 2021р. її було призначено на посаду директора відповідача, при цьому на підтвердження зазначених обставин щодо дати призначення на посаду, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Як вбачається з матеріалів справи 07 вересня 2022р. (а.с. 22) позивачкою було складено заяву на ім`я відповідача про звільнення її з роботи за власним бажанням, а також повідомлення про проведення позачергових Загальних зборів відповідача (а.с. 23). Судом встановлено, що згідно опису вкладення цінного листа, зазначена вище заява про звільнення позивачки з роботи та повідомлення про проведення позачергових Загальних зборів учасників відповідача надсилалися нею за адресою місцезнаходження відповідача за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Разом з тим, як вбачається накладної відділення поштового зв`язку № 0210514046985, адреса місцезнаходження одержувача (відповідача) зазначена інша: [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивачкою, як директором відповідача було ініційовано питання про скликання позачергових Загальних зборів учасників відповідача, як виконавчим органом товариства. Проте, як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача не були дотримані положення п. 7.12-7.14. 7.16 Статуту відповідача, щодо порядку скликання та проведення цих зборів учасників. Як і не було визначено конкретний час, дату та місце проведення цих зборів. Не були оповіщені і учасники товариства. Доводи сторони позивача, що єдиний учасник товариства є громадянином рф і його повідомлення не можливо судом оцінюються критично, оскільки стороною позивача не надано жодних доказів того, що вона намагалася вчинити будь-які дії щодо цього оповіщення. Згідно ст. 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 31 цього Закону України загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також з ініціативи виконавчого органу товариства. Отже, з метою дотримання визначеної законодавством процедури звільнення за ініціативою працівника, що визначено ст. 38 КЗпП, ст. ст. 30, 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», наведених норм Статуту відповідача, позивачка ініціювала та не повідомила учасника/ів відповідача про скликання позачергових Загальних зборів стосовно її звільнення з займаної посади. При цьому судом враховано, правова позиція, зокрема, викладена у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2019р. у справі № 910/7308/16, від 10 вересня 2019р. у справі № 925/410/19, постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015р. у справі № 3-928гс15. При цьому, Верховний Суд також вважає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021р. у справі № 911/3142/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018р. у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18)). Однак, як вже зазначалося судом поштова накладна (а.с. 24) не містить вірної адреси відповідача, а відомостей про оповіщення (повідомлення) учасника товариства відсутні взагалі. Також, як встановлено судом позивачка у своїй заяві про звільнення, не зазначила дати звільнення та правових підстав, однак зі змісту позову просила суд вважати припиненими трудові правовідносини на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Як і не просила вжити всіх заходів, необхідних для звільнення її з роботи з посади директора, виключення відповідних відомостей про неї як директора товариства з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та прийняти рішення щодо призначення іншої особи на посаду директора товариства. Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивачкою без додержання наведених норм чинного законодавства не було повідомлено учасника/ів відповідача про скликання Загальних зборів з приводу її звільнення за власним бажанням. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004р. № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007р. № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власником підприємства у розумінні ст. 38 КЗпП України та трудового законодавства в цілому, вважається особа, яка створила підприємство, тобто засновник (засновники). Залежно від організаційно - правової форми підприємства, власником може бути засновник приватного підприємства, акціонери, учасники та ін. Таким чином, за змістом положень ст. 38 КЗпП України та ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» право директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення. У випадку відсутності рішення Загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019р. у справі № 520/11437/16-ц, від 24 грудня 2019р. у справі № 758/1861/18). Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки уповноважений на звільнення директора орган відповідача не був повідомлений позивачкою, як і не була дотримана процедура скликання позачергових Загальних зборів учасників товариства. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача не підлягають стягненню судові витрати, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed