Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини. У поданій заяві посилався на те, що в період часу з 17.11.1996 року по 31.05.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31.05.2016 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу у них є син [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з фактичною втратою з 2016 року сімейних стосунків, фактичним проживанням окремо та відсутністю будь-яких заходів з боку матері дитини щодо участі в його вихованні та утриманні, фактичним проживанням матері дитини за кордоном та проживанням дитини тривалий час разом із позивачем і окремо від матері, з метою забезпечення захисту законних прав і інтересів дитини з ним, виникла необхідність у визначенні місця проживання дитини. Так, фактично з серпня 2021 року хлопчик проживає разом із ним і перебуває лише на його утриманні, з урахуванням чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини наявна його перевага, як батька перед матір`ю, яка протягом тривалого часу перебуває за кордоном. Визначення місця проживання дитини разом із ним не позбавляє матері права на особисте спілкування з сином та прийняття участі у його вихованні, про що він не заперечує. Просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] із ним, його батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 16.01.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У подальшому, ухвалою суду від 20.02.2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник позивача суду пояснив, що мати дитини [PERSON] виїхала за кордон. Вихованням сина займається його батько [PERSON] . Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю. Зазначила, що з 02.08.2021 року проживає за кордоном і з цього часу їх спільний син [PERSON] проживає з батьком, який його самостійно виховує. Судовий розгляд справи просила провести у її відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ВК ЧМР у поданій до суду заяві просив розглянути справи у його відсутності. Допитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що дійсно проживає разом із батьком. Йому повних 14 років. Його мати перебуває за кордоном. Ніхто не заперечує, щоб він проживав разом із батьком, іншого місця проживання у нього не має. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 17.11.1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №1736. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31.05.2016 року шлюб між ними було розірвано (а.с.14-15). Від шлюбу у сторін є дитина [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Хлопчик навчається в Чернівецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №25 Чернівецької міської ради в 7-Б класі (а.с.12). Із дослідженого у судовому засіданні акту №376 КП «Містосервіс» вбачається, що [PERSON] , 2008 року народження проживає разом з батьком [PERSON] з 02.08.2021 року за адресою [ADDRESS] (а.с.13). Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.18). 13.02.2023 року Органом опіки та піклування було надано суду Висновок №01/02-24/358 про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , не порушуючи право матері [PERSON] на участь у вихованні дитини (а.с.48-50). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 29 ЦК України регламентовано, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матірю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, у судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Аналогічні правові позиції висловлені в постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 25 січня 2018 року ( справа № 537/5119/15-ц ) та від 28 вересня 2022 року ( справа № 686/18140/21 ). З матеріалів справи вбачається, що син сторін у справі [PERSON] [INFO] досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Згідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На підставі наведених норм Законодавства, суд не погоджується із висновком Органу опіки та піклування від 13.02.2023 року, оскільки він є необгрунтованим, суперечить нормам ЦК України та СК України та, як наслідок, суперечить інтересам дитини. З урахування зазначеного, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю, оскільки [PERSON] , як на момент подачі позову до суду (05.01.2023 року), так і на момент ухвалення рішення у справі досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить гарантоване ст.33 Конституції України право самостійно обирати місце свого проживання.

Outcome: dismissed