Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить: розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 09.09.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1019; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 09.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1019. У період шлюбу у подружжя народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є те, що спільне життя у сторін не склалось через розходження поглядів на сімейне життя, втрату почуття любові, відсутність підтримки та поваги з боку відповідача. У добровільному порядку відповідач розірвати шлюб відмовляється. Шлюбні відносини фактично припинились з березня 2022 року, з цього часу діти проживають разом з позивачем. Крім того, відповідач має стабільний постійний дохід за кордоном та в Україні, являється співвласником Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджик Інновейшз Еджик» та зареєстрований як фізична особа-підприємець. Конкретна сума доходу відповідача позивачу невідома, проте вона є вищою ніж середньоринкова в Україні. Відповідач не сплачує аліментів на утримання інших дітей чи непрацездатних батьків та має у власності нерухомість. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 110, 112, 141, 150, 155, 180-182, 184, 190, 191 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 09.12.2022 року та відмовлено в задоволені клопотання позивача про витребування доказів. 06.12.2022 року до суду надійшли доповнення представника відповідача до відзиву на позовну заяву, у яких зазначено, що позивач не обґрунтувала, в чому полягає порушення її прав з боку відповідача; відповідач утримував дітей як самостійно так і шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача. Відтак, відповідач просить розірвати шлюб, укладений сторонами, та відмовити в задоволенні вимог про стягнення аліментів. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року відкладено розгляд справи на 01.03.2023 року. 22.12.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому вказано, що позивач не обґрунтувала, в чому полягає порушення її прав з боку відповідача; відповідач утримував дітей як самостійно так і шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача; сторони мали спільний рахунок та банківські карти, позивач вільно розпоряджалась грошовими коштами на них. Відповідач просить розірвати шлюб, укладений сторонами, та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, судові витрати покласти на позивача. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року відкладено розгляд справи на 22.03.2023 року. 07.03.2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача, у якій позивач зазначає, що відповідач почав надсилати кошти на утримання дітей лише після повідомлення його позивачем про подання даного позову; грошові кошти на утримання дітей відповідач сплачує несистематично, лише після прохань та нагадувань з боку позивача, відтак, позивачем доведено наявність спірних відносин між сторонами. Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, у якій не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, проти позовних вимог про стягнення аліментів заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 09.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1019, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 09.09.2009 року. У період шлюбу у подружжя народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 13.08.2013 року, актовий запис № 1929, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 23.03.2016 року, актовий запис № 932. Позивач бажає розірвати шлюб, на розірванні шлюбу наполягає. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Згідно з Відомостями з державного реєстру речових прав (інформаційна довідка № 324069409 від 26.02.2023 року) [PERSON] належать на праві власності: квартира [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 16,8 кв. м у будинку [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 40,7 кв. м у будинку [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 42,6 кв. м у будинку [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 85,8 кв. м у будинку [ADDRESS] . Згідно з копією медичного висновку лікаря ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 13.09.2020 року [PERSON] встановлено діагноз: МКХ-10; діагноз клінічний: новоутворення (?), очагова коркова дисплазія лівої лімбичної системи ? синдром кубітального каналу двобічно з незначним порушенням функції лікт. нервів. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і сторін. Як визначено у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи викладене, враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, встановивши, що між сторонами втрачене взаєморозуміння, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних відносин неможливе, суд вважає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Отже, позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 статті 115 СК України визначено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, та одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За положеннями ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції). Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 цього Кодексу визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення, та наведені положення закону, зважаючи на особу платника аліментів, який є працездатною, фізично здоровою особою, що здатна забезпечувати належний рівень утримання як себе, так і дітей, беручи до уваги інтереси дітей, які мають право на достатній рівень матеріального забезпечення, а також виходячи з того, що діти сторін проживають разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дітей, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дітей, суд дійшов висновку, що сума аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу платника аліментів щомісячно є необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дітей. У суду відсутні дані про те, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки. Суд звертає увагу, що стягує аліменти в розмірі 1/3 частини від доходу платника аліментів, який може бути стягнуто за судовим наказом (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України) навіть без дослідження заперечень платника аліментів. Будь-якого спростування неможливості сплати аліментів у розмірі 1/3 частини від доходу відповідач не надав. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дітей також підлягає задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією про сплату № 8102-6373-3024-1053 від 26.06.2022 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги про розірвання шлюбу в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 992 грн. 40 коп. у відшкодування судових витрат. Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, що вона очікує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правничу допомогу. У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За перевіркою матеріалів справи суд не вбачає доведених та документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити. Враховуючи наведене,

Outcome: approved