Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

22 лютого 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в праві спільної власності на нерухоме майно. В заяві зазначили, що [INFO] сталася смерть чоловіка та батька позивачів [PERSON] , якому належало право власності на 43/100 частини будинку [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивачка [PERSON] від свого імені та в інтересах неповнолітньої на той час доньки [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини до п`ятої Запорізької нотаріальної контори. Відповідачки, які доводяться доньками померлому [PERSON] та, як і позивачки, є його спадкоємцями за законом першої черги, в 2005 році звернулись до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про визнання за кожною з них права власності на 43/400 частини вказаної нерухомості. Рішенням суду від 15.12.2005 року, яке набрало законної сили, позов задоволений та за кожною з відповідачок помилково визнано право власності на 43/100 частини належного спадкодавцю будинку, що у сукупності становить вдвічі більшу частку в праві спільної власності, ніж належала померлому [PERSON] . Означені обставини зашкодили державній реєстрації відповідачками права власності на визначені рішенням суду частки в праві спільної часткової власності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2013 року, яку скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2017 року, задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] про виправлення описки в судовому рішенні та змінено посилання в рішенні на визнання за кожною з відповідачок права власності на 43/100 частини будинку посиланням про визнання за кожною з них права власності на 43/200 частини спірної нерухомості. Внаслідок повторного розгляду заяви про виправлення помилки в судовому рішенні ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2018 року, яка набула законної сили, виправлено помилки в рішенні суду від 15.12.2005 року в частині посилання на розмір успадкованих відповідачками часток, який змінено з 43/100 на 43/400 частини. Позивачі, які вправі претендувати на спадкування належного спадкодавцеві майна в тому ж самому розмірі, а саме: 43/400 частини спадкової нерухомості, звернувшись до нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину отримали постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно. Надати цей документ позивачки не можуть, оскільки він перебуває у відповідачок. У зв`язку з викладеним позивачки просять про визнання за кожною з них права власності 43/400 частини будинку [ADDRESS] як за спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою судді від 11.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. Заходи забезпечення позову, доказів судом не вживалися. Ухвалою суду від 15.03.2021 року витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] в п`ятій Запорізькій державній нотаріальній конторі. На підставі ухвали суду від 10.06.2021 року підготовче провадження в справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав вимоги позову, просить про ухвалення рішення на користь своїх довірительок. Представник відповідачок проти задоволення позову заперечує, надавши суду такі пояснення. [PERSON] та [PERSON] набули право власності на частки в праві спільної часткової власності на спадкову нерухомість на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, тобто на законних підставах. Вони зареєстрували вказане право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Запорізької міської ради отримали право власності на земельну ділянку під вказаною нерухомістю в частках, розмір яких дорівнює 43/200 частинам земельної ділянки. Посилаючись на те, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, та є непорушним, просить про відмову в задоволенні позову. Окрім того, що позов є необґрунтованим в матеріальному сенсі, він поданий з пропуском давності звернення до суду, про визнання поважними причин якого не клопочеться позивач, виходячи з того, що розмір часток, що належить відповідачкам, встановлений ухвалою суду від 11.04.2013 року, про що не могли не знати позивачі. Між тим, вони звернулись до суду за захистом свого права лише в лютому 2021 року, тобто за спливом встановленої законом трирічної давності і не посилаються на поважність причин її пропуску. Відповідачки підтримали доводи свого представника. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що [INFO] сталася смерть чоловіка та батька позивачів [PERSON] , якому належало право власності на 43/100 частин будинку [ADDRESS] (а. с. 11, 12). У встановлений законом шестимісячний строк, а саме: 25 грудня 2003 року, позивачка від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , подала заяву про прийняття спадщини до п`ятої Запорізької нотаріальної контори (а. с. 50). Відповідачки, які доводяться доньками померлому [PERSON] , також звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини [INFO] (а. с. 46, зворотний бік). Свідоцтва про право на спадщину сторони не отримали, як випливає з матеріалів спадкової справи. Звернення позивачів до нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину увінчалось винесенням постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно за [PERSON] (а. с. 67-70). Книгою третьою ЦК України внормовано право власності та інші речові права. У відповідності до змісту права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, як слідує із змісту ст. 328 ЦК України). На підставі рішення Шевченківського районного суду від 15.12.2005 року, яке набрало законної сили, за кожною з відповідачок визнано право власності на 43/100 частини будинку [ADDRESS] (а. с. 22). Разом з тим ухвалою Шевченківського районного суду від 11.04.2013 року, яку скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2017 року, задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] про виправлення описки в судовому рішенні та змінено посилання в рішенні на визнання за кожною з відповідачок права власності на 43/100 частини будинку посиланням про визнання за кожною з них права власності на 43/200 частини спірної нерухомості (а. с. 23-25). Під час нового розгляду заяви [PERSON] , [PERSON] про виправлення описки в судовому рішенні ухвалою від 20.02.2018 року в рішенні суду від 15.12.2005 року виправлено посилання на визнання за відповідачками по 43/100 частини будинку на посилання про визнання за кожною з них права власності на 43/400 частини означеного житла. Вказана ухвала набрала чинності (а. с. 26). Таким чином, судовим рішенням, яке набуло сили закону, визначено розмір часток відповідачок в спадковому майні, який дорівнює 43/400 частинам будинку [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним суд не може погодитися з доводами представника відповідачок про правомірність набуття кожною з них права власності на 43/200 частини будинку, оскільки таке право було встановлено судовим рішенням, що в подальшому скасовано. Вирішуючи вимоги позову про визнання за позивачками права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з такого. Правовідносини, що витікають із права на спадкування, внормовані Книгою шостою ЦК України. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як випливає із змісту ст. 1217 ЦК України. Відсутність заповіту, на підставі якого спадкодавець [PERSON] розпорядився б своїм майном на випадок смерті, зумовило спадкування після його смерті за законом. Коло осіб, які мають право на одержання спадщини за законом в першу чергу визначено статтею 1261 ЦК України, і до них відносяться діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до наведеного положення цивільного законодавства позивачі та відповідачі в справі є спадкоємицями першої черги за законом померлого [PERSON] . Склад спадщини утворюють всі права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Як вже зазначено судом, спадкодавець [PERSON] за життя набув права власності на 43/100 частин будинку [ADDRESS] . Наведене означає, що за умови прийняття спадщини з урахуванням рівності часток спадкоємців у спадщині, встановленої статтею 1267 ЦК України, розмір часток кожної із спадкоємців першої черги за законом [PERSON] становить 43/400 частин спадкового майна (43/100 : 4). Право на спадкування здійснюється шляхом прийняття спадщини. Згідно із ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини, а статтею 1273 ЦК України передбачено право спадкодавця відмовитися від спадщини, подавши протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, відповідну заяву. Фізична особа, яка в силу ст. 12 ЦК України є вільною у здійсненні своїх прав, вправі прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Позивач [PERSON] здійснила право на прийняття спадщини за внормованою законом процедурою, вчасно звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою від свого імені та як законний представник неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , як випливає з матеріалів спадкової справи. Між тим свідоцтва про право на спадщину позивачки не отримали через відмову нотаріуса вчинити означену нотаріальну дію, втілену у постановах від 13.11.2019 року (а. с. 67-70). Відсутність інформації про державну реєстрацію спадкового майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно унеможливила отримання позивачками свідоцтва про право на спадщину. За роз`ясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Так як [PERSON] належало право власності на 43/100 частини спірного будинку на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок № [NUMBER] від 30.04.1998 року (а. с. 12), суд вважає за необхідне визнати за його спадкоємцями за законом, які здійснили право на спадкування, право власності на частки в праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомості в розмірі, обчисленому з урахуванням кількості спадкоємців. Оскільки порушене право підлягає захисту за умови дотримання давності звернення до суду або визнання поважними причини пропущення позовної давності у випадку її пропуску, якщо про застосування давності стороною зроблено заяву до винесення судового рішення, суд, розв`язуючи відповідну заяву представника відповідачок, виходить з такого. У відповідності до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яка обчислюється трьома роками від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде передумов для визнання поважними причин пропущення позовної давності. Оформлення права на спадщину врегульоване Главою 89 ЦК України. Зокрема, стаття 1296 ЦК встановлює, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивачки, як вже зазначено, прийняли спадщину, проте не отримали свідоцтва про право на спадщину, відсутність якого в силу ч. 3 ст. 1296 ЦК України не позбавляє їх права на спадщину. Неможливість отримання позивачками свідоцтва про право на спадщину зумовлена відмовою нотаріуса у вчиненні вказаної нотаріальної дії, що обґрунтовує їх звернення до суду за захистом порушеного права. Про порушення свого права, тобто про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вони дізналися по мірі отримання копії постанов державного нотаріуса п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, яке (отримання) сталося не раніше ніж винесення вказаних постанов, тобто не раніше 13 листопада 2019 року. Як встановлено статтею 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Дізнавшись про порушення свого права не раніше ніж 13 листопада 2019 року, позивачки протягом встановленого законом трирічного строку, а саме 22 лютого 2021 року, звернулись до суду з позовом на захист свого права, а це означає, що позовна давність ними не порушена. Висновок суду про дотримання давності застосування знаряддя судового захисту, зроблений внаслідок розв`язання заяви представника відповідачок про застосування давності звернення до суду, не дає підстав для вирішення цього клопотання на користь сторони, яка його заявила. Однією з засад цивільного судочинства, врегульованих статтею 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. У резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про розподіл судових витрат (ст. 265 ЦПК України). Судовий збір, який є одним з видів судових витрат, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з наведеними правилами цивільного процесуального законодавства присудженню позивачкам з відповідачок в рівних частках підлягає судовий збір, сплачений позивачами при зверненні до суду.

Outcome: approved