Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

04 жовтня 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до укладення шлюбу в них з відповідачкою [INFO] народився син - [PERSON] . В зв`язку із тим, що син народився до укладення шлюбу, його народження було зареєстровано в порядку ст. 135 СК України. В зв`язку із тим, що він бажав, щоб в актовому записі про народження батьком було записано його, він з відповідачкою 03 липня 2021 року уклали шлюб, після чого до актового запису про народження їх сина були внесені зміни, а саме його було записано батьком, а прізвище дитини змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ". На сьогоднішній день він з відповідачкою перебувають в процесі розірвання шлюбу через різні погляди на сім`ю та виховання дитини. Зазначає, що з самого народження дитини його дружина не приділяє уваги його вихованню, її не цікавить його розвиток, соціалізація та спілкування з однолітками. Вдома дитина належить сама собі, оскільки відповідачка займається виключно собою. Таким чином, зважаючи на те, що він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, і вони з відповідачкою не досягли згоди щодо місця проживання дитини, позивач звернувся до суду для вирішення вказаного питання, і просить визначити місце проживання сина разом з ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Губська Ю.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Зокрема зазначили, що на сьогоднішній день шлюб між позивачем та відповідачем вже розірвано, а відповідачка [PERSON] поїхала за кордон, і дитина лишилась на повному утриманні батька - позивача [PERSON] , який наразі проходить військову службу в [INFO] , та його можуть в будь-який момент відправити на фронт, що призведе до того, що дитина лишиться без піклування батька, і без піклування матері, яка покинула дитину і поїхала за кордон. Крім того, зазначили, що [PERSON] не приділяє уваги вихованню їх сина, її не цікавить його розвиток, соціалізація та спілкування з однолітками. Наразі ці всі обставини призвели до того, що в дитини не має емоційної прив`язаності до матері. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином 01.03.2023 року шляхом розміщення оголошення на веб-сторінці суду. 28 березня 2023 року надала на електронну адресу суду заяву, в якій визнала позовні вимоги повністю та просила справу розглянути без її участі. Крім того, зазначила, що нині проживає в Республіці Словаччина. Їх з позивачем син проживає біля позивача [PERSON] та перебуває на повному його утриманні. Зважаючи на те, що вона не збирається повертатись до України, вона не заперечує щодо задоволення позову, тим паче, що дитина особисто виявила бажання проживати разом з батьком. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, - [PERSON] висловив думку про можливість задоволення позовних вимог. Заслухавши вступне слово позивача [PERSON] , представника позивача - адвоката Губської Ю.О., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області Стаднічука А.І., показання свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] в позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). 03 липня 2021 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Після народження сина та до укладення шлюбу сторони проживали в цивільному шлюбі. 16 листопада 2022 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Веселинівського районного суду від 16 листопада 2022 року, яке набрала законної сили 17 грудня 2022 року. Питання щодо визначення місця проживання дитини сторони в позасудовому порядку не змогли вирішити, а тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить визначити проживання свого сина разом з ним. Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, частиною 1 статті 14 цього Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Як визначено частиною 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці до десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. Так, згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із статте 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, параграф 76). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу, а саме в лютому 2023 року покинула межі України, та наразі проживає в Республіці Словаччина, що підтверджується відміткою в її закордонному паспорті та посвідкою на проживання (іноземною мовою), на якій міститься фотокартка [PERSON] . Тобто, відповідачка фактично покинула свою дитину та лишила її на повному утриманні батька - позивача [PERSON] . Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Виконавчим комітетом Веселинівської селищної ради надано висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що спеціалістами органу опіки та піклування було обстежено умови, створені для проживання дитини за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що за вказаною адресою проживають [PERSON] та малолітній [PERSON] . Для дитини створені відповідні умови для повноцінного розвитку. За результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Веселинівської селищної ради, яке відбулось 27 жовтня 2022 року, підтримано визначення місця проживання дитини з батьком. Виходячи з інтересів дитини, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком (а.с. 57-58). Згідно з наявними у справі доказами за місцем проживання [PERSON] станом на час розгляду справи створені побутові умови, необхідні для проживання його малолітнього сина, що підтверджується вищевказаним висновком та актом обстеження житлово-побутових умов життя дітей в сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є позивач [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.12.2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14-16). Відповідно до виписки з особового рахунку позивача його місячний дохід в серпні 2022 року становив 45163,02 гривень. Наразі дитина знаходиться на повному його утриманні, відповідачка жодної допомоги на сина не надає. Тобто, фактично відповідачка ухилилась від обов`язку щодо виховання та утримання дитини. Крім того, допитані судом свідки також підтвердили, що в період, коли позивач був на заробітках за кордоном в 2018 році, відповідачка також ухилялась від обов`язку щодо виховання та утримання дитини, а саме: - Свідок [PERSON] суду показала, що в 2018 році, в кінці липня-на початку серпня, до неї зателефонувала [PERSON] , в цей час [PERSON] був за кордоном, і сказала, щоб вона приїхала до неї і забрала дитину [PERSON] . Вона поїхала і забрала дитину, оформила в місцевий дитячий садок. З вихованням їй також допомагала її сестра [PERSON] . Батько - [PERSON] весь час телефонував та цікавився своїм сином, надавав матеріальну допомогу, а відповідачка [PERSON] не цікавилась своїм сином. До кінця лютого 2019 року син позивача був у неї, а потім, коли повернувся позивач із-за кордону, то забрав сина додому. Син позивача майже не питає про свою матір - [PERSON] - Свідок [PERSON] суду показала, що дитина позивача та відповідачки проживала з нею та її сестрою [PERSON] , більше чим пів року, коли позивач був за кордоном. Позивач цікавився постійно дитиною, надавав матеріальну допомогу. Матір [PERSON] дитиною не цікавилась. Відповідачку вона за адресою позивача з моменту подачі позову не бачила, і її речей там немає. Дані покази свідків також підтверджуються довідкою Новомиргородського дошкільного навчально-виховного комплексу "Калинонька" №80 від 03.10.2022 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідував вказаний заклад з вересня 2018 року по лютий 2019 року, та розрахунковою книжкою про сплату батьківської плати за виховання у вказаному дошкільному закладі (а.с. 19-22). В силу частини 2 статті 161 СК України дитина не може бути передана для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При вирішенні цього спору, крім викладеного, суд враховує, що проживання у звичній для себе обстановці створює відчуття захищеності та сприяє стабільності психічного та емоційного стану дітей, а зміна їх місця проживання, яка спричинить порушення стійких, усталених зв`язків дітей з оточенням і звичним середовищем, не відповідає їх найкращим інтересам. Такі вимушені зміни в житті дітей можуть негативно вплинути на їх психоемоційний стан. Враховуючи всі зазначені обставини, наявність обставин, що виключають передачу дитини матері, сталі сімейні та соціальні зв`язки, які склались у малолітнього [PERSON] за місцем проживання з батьком, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також належне та відповідальне ставлення позивача [PERSON] до виконання батьківських обов`язків, та неналежне та безвідповідальне ставлення відповідача [PERSON] до виконання батьківських обов`язків, суд вважає, що визначення на теперішній час місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі. На підставі викладеного, враховуючи те, що позивачем створено дитині належні умови для проживання, розвитку та виховання, враховуючи те, що дитина тривалий час проживає саме з батьком (після розірвання шлюбу батьків), а також те, що моральних якостей батька - позивача, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, не встановлено судом, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Веселинівської селищної ради від 27.10.2022 року, суд вважає, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved