Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із уточненою позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2005 року. Визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] за рахунок зроблених невідємних покращень. Визнати за [PERSON] право власності на нежитлового приміщення площею 184 кв.м за адресою: [ADDRESS] та збільшити так участку за рахунок покращень. Визнати зі [PERSON] право власності на земельної ділянки з кадастровим №462368040004000009 у с. Борщовичі. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] були знайомі з кінця 2005 року та перебували, фактично, у шлюбних відносинах: спільно проживали, вели спільне господарство, були повязані виконанням взаємних прав та обов`язків та побутом. Крім того, позивач зазначає, що останні мали спільні заощадження, спільні витрати, вели спільний бюджет. З 2006 року [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] , де до них у гості приходили друзі. 2009 року у вищевказаних осіб народилася донька та син. Крім того, за період спільного проживання було придбано нежитлове приміщення [ADDRESS] , квартира та комора в підвалі за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка з кадастровим номером №462368040004000009 у с. Борщовичі. Так, позивачем були зроблені невід`ємні покращення за час спільного проживання у квартирі. Нежитлові приміщення було придбано за спільні заощадження, однак таке приміщення було непридатне для подальшої експлуатації без суттєвих капіталовкладень. З метою приведення нежитлового приміщення до нормального стану, щоб у ньому можна було впроваджувати медичну практику і воно відповідало б усім стандартам та протипожежним норма, позивачем було запозичено кошти, які були витрачено на ремонт приміщення. Однак, такий факт не визнається відповідачами. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою ОСББ «Оселя Еліт», показами свідків, наявністю двох спільних дітей, спільними фотографіями. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задоволити. В судовому засіданні представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, так як позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається. Суд, заслухавши думку учасників по справі та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5 ЦПК України,передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] та [PERSON] знає з 2004 року, був у них вдома. Вони позичали у нього гроші на ремонт квартири, яку придбали. Стверджує, що вони проживали сім`єю, їздили разом відпочивати на дачу, за кордон, мають спільних дітей. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] являється їй зведеним братом. Проживав з покійною як сімя, мають спільних дітей, разом працювали та вели спільний побут. Квартира по вул. Мишуги м.Львові по документа належала [PERSON] . Позивач був офіційно одружений ще до того як почав зустрічатися з покійною [PERSON] , однак з колишньою дружиною вони тривалий час разом не проживали. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що з покійною були знайомі з 2003-2004 року. [PERSON] та покійна [PERSON] разом проживали як сімя, мають спільних дітей, вели спільний побут, а також їздили разом відпочивати за кордон. Cудом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . За час життя в останньої народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , батьком якого записаний [PERSON] , та [PERSON] , [INFO] , батьком якої записаний [PERSON] . За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України та п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно вимог ч. 4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Згідно із ч. 1ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Аналіз наведених норм дає змогу зробити висновок, що для застосування положень вказаної статті необхідною умовою є встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення чоловіком та жінкою спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19),від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження№ 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21). Крім того, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, а саме, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок позивача самі по собі без доведення факту введення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені, стабільні відносини, які притаманні подружжю. Такі висновки відображені у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року (справа № 337-5266/15-ц, провадження № 61-1678 св.17), Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року (справа № 648/2868/15-ц (провадження № 61-1889 св 18), Постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св.18). Досліджені у судовому засіданні письмові докази, у сукупності з показаннями свідків, підтверджують лише факт дружніх та інтимних стосунків між позивачем та [PERSON] , а надані позивачем фотокартки, на яких відображені вона разом з дітьми, не можуть слугувати підтвердженням факту їх спільного постійного проживання разом сім`єю, оскільки свідки у судовому засіданні підтвердили та не заперечували, що вони декілька разів відпочивали разом з позивачем та [PERSON] в одній компанії. Разом з цим, показання свідків про проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні ст. 3 СК України. Згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї від 24.08.2016 р., виданої головою ЛКП ОСББ Шпелик Л.Й., з 2006 року від початку введення в експлуатацію будинку [ADDRESS] в квартирі №6 постійно проживали, спільно вели побут та господарство, сплачували комунальні послуги, мали взаємні права та обов`язки [PERSON] та [PERSON] , що померла [INFO] з грудня 2009 року, також постійно проживали двоє малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Так, суд звертає увагу на те, що голова ОСББ не вправі встановлювати факту ведення спільного побуду, сплачування комунальних послуг та набуття взаємних прав та обов`язків. Вище перелічені обставини можуть братися судом до уваги за наявності належних та допустимих доказів. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущенні. Під час судового розгляду позивачем не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] з [PERSON] як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї з 2005 року, зокрема, що позивачка з відповідачем постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин з [PERSON] , тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період. Так, суд звертає увагу на те, що [PERSON] до 21 жовтня 2005 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Що заявлених вимог позивачем про визнання права власності на майно, то суд вказує наступне. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1ст. 74 СК України). На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Судом встановлено, що 30.07.2013 року на підставі договору дарування, серія та номер: 702, виданого 30.07.2013 року [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що 20 липня 2005 року між КБР «Карпатбуд» та [PERSON] укладено договір №935-27-2007 про пайову участь у будівництві цегляного будинку за адресою: [ADDRESS] , офісне приміщення, загальна площа 183,55 кв.м. Вартість офісного приміщення становить 514 969 грн. на дату укладення договору. Згідно п.2.2 вищевказаного договору, Пайовик ( [PERSON] ) в термін до 26.07.2005 р. оплачує Товариству (КБП "Карпатбуд") повну вартість офісного приміщення. 18.04.2006 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення площею 184 кв..за адресою: [ADDRESS] , яке набуте 13.04.2006, видане Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №653. Судом встановлено, що позивачем не долучено жодного документу, який би підтверджував набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим №462368040004000009 у с. Борщовичі. А тому, суд не вбачає за можливе надати правову оцінку доводам позивача щодо визнання за ним права власності на такої земельної ділянки. Що стосується долучених позивачем до матеріалів справи копій наступних розписок: -від 15.06.2005 р., про позику в [PERSON] 80 000 доларів США; -від 01.07.2005 року, про позику в [PERSON] 25 000 доларів США; -від 24.10.2006 року, про позику в [PERSON] 20 000 доларів США; -від 04.11.2010 року, про позику в [PERSON] 65 000 доларів США. то суд вказує про те, що згідно долучених позивачем копій паспорта серії [NUMBER] , [PERSON] 21 жовтня 2005 року останній розірвав шлюб із [PERSON] . Отже, розписки від 01.07.2005 року та 15.06.2005 р. [PERSON] здійснені у період перебування у шлюбі із [PERSON] , а тому суд не бере такі до уваги, та звертає увагу на те, що такі розписки не підтверджують факту придбання нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , оскільки такий факт не підтверджується із поміж інших долучених доказів. Щодо інших розписок від 24.10.2006 р. та від 04.11.2010 р. то суд вказує на те, що позивач жодним чином не доводить що позичені кошти були використані на проведення ремонтних робіт в приміщенні за адресою: [ADDRESS] та ремонтних робіт за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Тож вимоги позивача про визнання права власності на частину зазначеного майна є похідними від вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, а оскільки у задоволенні основної вимоги суд відмовляє, то для задоволення і цих позовних вимог суд не вбачає підстав. Більше того, суд зазначає, що позивачем не доведено факту придбання спірного майна за власні кошти чи здійснення покращень за власні кошти. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову, так як доводи, наведені позивачем не знайшли свого відображення, та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати позивача слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed