Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 812 та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що 05 листопада 2010 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя та обов`язки, втрати почуття любові один до одного, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Крім того, між сторонами не досягнуто згоди щодо добровільного утримання відповідачем спільної дитини, так, відповідач інших осіб на утриманні не має, працездатний, за станом здоров`я має можливість фінансово утримувати спільну дитину, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М. 18 січня 2023 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Призначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову посилався на заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що з позивачкою вони не проживають разом з квітня 2022 року, проте до початку повномасштабного вторгнення в Україну вони з позивачкою проживали разом однією сім`єю, та утримували спільну дитину. В квітні 2022 року без його згоди позивака вивезла спільну дитину до Німеччини. Аліменти на утримання дитини позивачці у добровільному порядку не сплачує. Позов про визначення місця проживання дитини до суду не подавав. Просив надати строк для примирення сторін, посилаючись на можливість збереження шлюбу. Крім того, заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, якою перевірити достовірність підпису позивачки в договорі про надання правової допомоги, оскільки має сумніви, що договір підписано саме позивачкою, яке ухвалою судді було залишено без задоволення у звязку з необґрунтованістю. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 05 листопада 2010 року був укладений шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 812, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку -[PERSON] , дружині - [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , батьками в свідоцтві про народження якого вказано позивачку та відповідача. Позивачка посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем неможливе, просила розірвати шлюб між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки з чоловіком. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка зазначила, що з відповідачем сімейне життя розладилось, відсутні спільні інтереси з відповідачем щодо подружнього життя, втрачено почуття любові та поваги, шлюб має формальний характер, вона не бажає проживати однією сім`єю з відповідачем, і таке рішення є свідомим та добровільним, надання строку для примирення не потрібно. З цього суд робить висновок, що позивачка ознайомлена з можливістю надання строку для примирення, однак у поданій заяві в день судового засідання, наполягає на розірванні шлюбу, позицію не змінила. Доводи, викладені відповідачем, зводяться до того, що він намагається піклуватись про сім`ю дистанційно, матеріального забезпечення у добровільному порядку не надає, але не зазначено, чому відповідач вважає можливим збереження сім`ї, чи є почуття любові та поваги до позивачки, як відповідач збирається налагоджувати відносини з урахуванням окремого проживання сторін. Тому, наведені доводи не переконують суд у тому, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є можливим та буде відповідати інтересам позивачки. При цьому, суд враховує, що шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді чоловіка і жінки, та у цій справі відповідачем не наведено переконливих аргументів на користь надання сторонам часу для примирення. Суд роз`яснює відповідачу, що у разі виникнення спірних питань, пов`язаних із визначенням місця проживання дитини або участі відповідача у вихованні дитини, це може бути вирішено в окремому порядку, що не перешкоджає розглядові справи про розірвання шлюбу. Таким чином, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам позивачки, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх задоволення судом. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки питання про вибір прізвища після розірвання шлюбу, відповідно до ст. 113 СК України, залежить від волевиявлення особи, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, і не входить до предмету розгляду, суд не може вирішувати його у цій справі. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як органу ДРАЦС за місцем ухвалення рішення, для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та відмітки в актовому записі про шлюб. При вирішенні вимог про стягнення аліментів суд наголошує, що спірні відносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, а також бере до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, норми Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями статті 51 Конституції України та статті 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З урахуванням визначених законом способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину і щодо права присудження аліментів за рішенням суду того із батьків, з ким проживає дитина, суд наголошує на рівності обов`язків обох батьків в питаннях утримання таких дітей. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості щодо питань утримання сина, який проживає з позивачкою, а відповідач матеріальної допомоги не надає у добровільному порядку, про що останній особисто зазначив у судовому засіданні, тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за рішенням суду. Визначаючи розмір аліментів, згідно з вимогами ст. 182 СК України, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи обставини справи, потреби дитини, її стан здоров`я та вік, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом розгляду справи. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитини в матеріалах справи відсутні. Тому, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визначити розмір аліментів на утримання малолітньої дитини - 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на користь позивача, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку, з метою виконання батьком свого обов`язку по забезпеченню дитини, який на думку суду, буде достатнім і справедливим для його утримання, відповідатиме інтересам дитини, і водночас таким, що не порушить права та інтереси сторін, а також не поставить відповідача в скрутне матеріальне становище. Частиною 1 статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. У справі, що розглядається, інтереси позивача представляв адвокат Кочулов М.А. на підставі договору про надання правової допомоги № 22/12/12 від 12.12.2022. На підтвердження вимог про стягнення витрат на правничу допомогу позивачкою додано копію договору № 22/12/12 про надання правової допомоги від 12 грудня 2022 року, додаток 3 1 до договору про надання правової допомоги, розрахунок судових витрат на правничу допомогу станом на 08.01.2023 загальний розрахунок судових витрат, робочий звіт адвоката, в яких міститься перелік виконаних робіт адвоката та меморіальні ордери на суму 4000 грн. та 5074 грн. від 06 січня 2023 року та 08 січня 2023 року відповідно. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). При цьому, суд враховує, що суть надання позивачці адвокатом правничої допомоги зводилась до написання та направлення позовної заяви до суду, розгляд справи проведено без участі представника позивачки. Таким чином, виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, слід дійти висновку про неспівмірність розміру заявленого до стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу у сумі 9074 грн., який є завищеним. Разом з тим, з урахуванням ухвалення рішення по справі на користь позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги [PERSON] адвокатом Кочуловим М.А. у розмірі по 1000 грн. Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп., який був сплачений позивачкою при зверненні до суду з даним позовом за вимогою про розірвання шлюбу. Крім того, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. за вимогою про стягнення аліментів, від сплати якого при зверненні до суду позивачка була звільнена.

Outcome: partial