Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник, [PERSON] ) звернувся до суду із заявою, у якій просив зобов`язати Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - заінтересована особа, АТ «Державний ощадний банк України») розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю щодо клієнта, власника банківського рахунку (банківської карти) № [NUMBER] , а саме: прізвище, ім`я, по-батькові власника картки, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу реєстрації місця проживання, засоби зв`язку та надати цю інформацію [PERSON] . В обґрунтування вимог заявник зазначає, що в період з 06.12.2020 року по 02.04.2021 рік [PERSON] були переказані грошові кошти з метою оплати вартості товарів у розмірі 36 000,00 грн на рахунок № [NUMBER] , який відкритий у АТ «Державний ощадний банк України». Проте після сплати останнього платежу, заявником було виявлено, що номер карти хибний і кошти отримала невідома особа, оскільки при переказі дані про власника карти не висвітлювались, а отже не можна було звірити. Для реалізації заявником правового механізму, передбаченого ст. 1212 ЦК України, йому необхідно встановити особу власника банківської карти, який безпідставно отримав кошти.16.08.2021 року представником [PERSON] - [PERSON] було направлено адвокатський запит в банк з метою отримання зазначеної інформації проте було отримано відмову, оскільки запитувана інформація є банківською таємницею. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 1076 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», заявник звернулась до суду з указаною заявою. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження за заявою [PERSON] , за участю заінтересованої особи АТ «Державний ощадний банк України», про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, та призначено судове засідання на 16.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.03.2022 року розгляд справи відкладено на 09.08.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2022 року розгляд справи відкладено на 21.11.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року розгляд справи відкладено на 25.01.2023 року. 01.12.2022 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до суду пояснення, у яких просило заяву [PERSON] залишити без задоволення. Зазначало, що заявником не надано жодних доказів здійснення операцій з переказу коштів на платіжну карту № [NUMBER] , а надана заявником у формі таблиці інформація про можливі перекази, жодним чином не свідчить, що такі перекази здійснювались. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року розгляд справи відкладено на 27.03.2023 року. У судове засідання представник заявника не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якому підтримав заяву у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На підставі ч. 2 ст. 349 ЦПК України, суд розглядає заяву за відсутності заявника, особи, щодо якої вимагається розкриття банківської таємниці, чи її представників та представника банку, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно з копією листа АТ «Державний ощадний банк України» від 28.08.2021 року № 46-09/5767/2021-00/вих запитувана в заяві адвоката Старости М.І. інформація належить до інформації з обмеженим доступом (банківська таємниця), тому її може бути надано (розкрито) виключно у порядку, встановленому Законом України «Про банки і банківську діяльність». Статтею 1076 ЦК України передбачено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком та відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їх представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку в процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є:1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди;3) фінансово-економічний стан клієнтів;4) системи охорони банку та клієнтів;5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;8) коди, що використовуються банками для захисту інформації;9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Порядок розкриття банківської таємниці визначено в ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Цією правовою нормою визначено коло осіб, на вимогу яких розкривається банківська таємниця, підстави її розкриття та обсяг інформації, яка надається. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 62 Закону, підставами для розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, є: по-перше, письмовий запит або дозвіл власника інформації; по - друге, письмова вимога або рішення суду; по-третє, письмова вимога уповноважених державних органів, перелік яких визначено законом і є вичерпним. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», довідки по рахунках (вкладах) у разі смерті їх власників надаються банком особам, зазначеним власником рахунку (вкладу) у відповідному розпорядженні банку, державним нотаріальним конторам або приватним нотаріусам, посадовим особам органів місцевого самоврядування, уповноваженим на вчинення нотаріальних дій, іноземним консульським установам для вчинення такими особами нотаріальних дій з охорони спадкового майна, з видачі свідоцтв про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. Довідки щодо рухомого майна померлих клієнтів, що перебуває на збереженні та/або у заставі банку в якості закладу, щодо наявності індивідуального банківського сейфа та/або договорів про надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа надаються банком державним нотаріальним конторам або приватним нотаріусам, посадовим особам органів місцевого самоврядування, уповноваженим на вчинення нотаріальних дій, іноземним консульським установам для вчинення такими особами нотаріальних дій з охорони спадкового майна, з видачі свідоцтв про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що на вимогу відповідних уповноважених державних органів банк вправі надати інформацію, яка містить банківську інформацію, у межах і обсягах, визначених цим та іншими законами, тобто банки надають обмежену законом інформацію. Вказані обмеження, зокрема викладені в ч. 4 ст. 62 Закону, й не стосуються випадків надання банком інформації, яка є банківською таємницею, за дозволом клієнта чи за рішенням суду. За положеннями ч. 1 ст. 1076 Цивільного кодексу України, відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. Пунктами 4, 5 ст. 348 ЦПК України, встановлено, що заява про розкриття банківської таємниці має містити, поміж іншого, обґрунтування необхідності та обставини, за яких вимагається розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, щодо особи, із зазначенням положень законів, які надають відповідні повноваження, або прав та інтересів, які порушено; обсяги (межі розкриття) інформації, яка містить банківську таємницю, щодо особи та мету її використання. Як визначено у ч. 2 ст. 350 ЦПК України, якщо під час судового розгляду буде встановлено, що заявник вимагає розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи без підстав та повноважень, визначених законом, то суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні заяви. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 501/1451/17, оскільки розкриття банківської таємниці може здійснюватися безпосередньо банками або на підставі рішення суду (стаття 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність») та виключно на підставах і у порядку, передбаченими законом, суд повинен розмежовувати ці підстави, коло суб`єктів, уповноважених на отримання відповідної інформації та її обсягу. Разом з тим, з матеріалів заяви вбачається, що заявник не входить до переліку осіб, на вимогу яких розкривається банківська таємниця, підстави її розкриття та обсяг інформації, яка надається. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявник не обґрунтував необхідності розкриття інформації, що містить банківську таємницю, а також те, що заявник входить до переліку осіб, на вимогу яких розкривається банківська таємниця, і не надав документів, які підтверджують обставини на які посилається заявник, а відтак заява не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 350 ЦПК України, якщо під час судового розгляду буде встановлено, що заявник вимагає розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи без підстав і повноважень, визначених законом, то суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні заяви. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed