Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON] , з [PERSON] (далі - Відповідач) перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2011 року по 22.06.2020 року. В період шлюбу за спільні кошти сторонами було набуте спірне майно, у тому числі і житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 9,1267 га. Оскільки у позасудовому порядку вирішити питання поділу такого майна не можливо, вона вимушена звернутися до суду, та просити суд в порядку поділу спільного майна подружжя здійснити поділ земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1267 га з кадастровим номером 1210100000:08:115:0001, та визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1267 га з кадастровим номером 1210100000:08:115:0001. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач у судове засідання з розгляду справи по суті не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Такий учасник справи у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань від вказаного учасника справи до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2011 року,що підтверджується виданим свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.09.2011 року. Судом також встановлено, що у період шлюбу [PERSON] на підставі Договору купівлі - продажу від 18.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1491, було придбано земельну ділянку площею 0,1267 га кадастровий номер 1210100000:08:115:0001 за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2020 року шлюб між сторонами був розірваний. Також, судом встановлено, що 27.03.2021 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 126, та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , в якому зазначено прізвище дружини після реєстрації шлюбу, як « [PERSON] ». Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2022 року вирішено: 1) визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; 2) визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] . Матеріалами справи також підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.10.2022 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2022 року залишено без змін. Відтак, вказане рішення набуло чинності у передбаченому законом порядку. Також судом встановлено, що сторони добровільно не домовилися про порядок поділу такого майна у вигляді земельної ділянки. Оскільки у сторін про справі є наявним спір щодо вказаного майна, то суд приходить до висновку, що вимоги про необхідність поділу майна за своєю правовою природою є обґрунтованими та підлягають розгляду в судовому порядку. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. В даному випадку стороною відповідача презумпції спільності спірного майна не спростовувалась. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. З огляду на наведене, суд доходить висновку що спірна земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1267 га з кадастровим номером 1210100000:08:115:0001 є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, оскільки таке майно було набуте нажите під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на підставі оплатного правочину у вигляді договору купівлі - продажу від 18.07.2014 року. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права та відсутність заперечень сторін щодо статусу нерухомого майна (житлових будинків) як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, щодо обґрунтованості заявленого позивачкою позову про поділ спільного майна подружжя. Визначаючи право відповідача на земельну ділянку на якій знаходиться житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який виділено відповідачці в порядку поділу майна подружжя, суд виходив із приписів статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин при визначенні права відповідача на земельну ділянку, оскільки у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. З огляду на наведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, здійснити розподіл спірної земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1267 га з кадастровим номером 1210100000:08:115:0001 шляхом визнання права власності за [PERSON] на частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1267 га з кадастровим номером 1210100000:08:115:0001, із наступним припиненням права спільної сумісної власності сторін на таке майно. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved