Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Волинського національного університету імені Лесі Українки про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовує тим, що 07 жовтня 2005 року вона була призначена на посаду соціолога науково-методичного відділу бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки, а з 01 червня 2020 року була переведена на посаду методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки. Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року її звільнено з посади методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки з 03 жовтня 2022 року в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець не виконав вимоги ст. 42 КЗпП України та не врахував, що вона працює в бібліотеці університету з 2005 року, на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей. Крім того, з 01 вересня 2021 року вона навчається без відриву від виробництва у відокремленому структурному підрозділі закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» за спеціальністю інформаційна, бібліотечна та архівна справа. На підставі наведеного позивач просить поновити її, [PERSON] , на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки, стягнути з Волинського національного університету імені Лесі Українки в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи (а. с. 22). 25 листопада 2022 року, до початку першого судового засідання, від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про зміну предмета позову. Викладаючи свої позовні вимоги у новій редакції, позивач вказує, що позовним вимогам про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має передувати вимога про скасування незаконного наказу про її звільнення. Таким чином, позивач заявляє такі вимоги: 1) визнати незаконним та скасувати наказ ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року про звільнення [PERSON] з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників; 2) поновити [PERSON] на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки; 3) стягнути з Волинського національного університету імені Лесі Українки в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі (а. с. 27-29). 30 листопада 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача Волинського національного університету імені Лесі Українки. Заперечуючи позов, представник відповідача зазначає, що відповідно до наказу № 131/к від 30 червня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису» з метою оптимізації роботи бібліотеки, раціоналізації робочих місць працівників бібліотеки було скорочено приблизно 30 посад, в тому числі, посаду методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки, 0,5 ставки якої займала [PERSON] . Ще 0,5 ставки цієї посади займала інша працівниця. Згідно штатного розпису, затвердженого у грудні 2021 року, у секторі абонементу відділу обслуговування бібліотеки була наявна 1 штатна одиниця вказаної посади. 12 липня 2022 року [PERSON] отримала повідомлення про заплановане вивільнення з 03 жовтня 2022 року. На виконання вимог трудового законодавства позивачу було запропоновано вакантні посади в університеті, від яких вона відмовилась. Враховуючи ту обставину, що скорочено єдину ставку методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки, а жодних інших посад методиста у структурному підрозділі бібліотеки не було, то в роботодавця не було обов`язку визначати коло осіб, які мають переважне право на залишення на роботі. Таким чином, наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити (а. с. 34-35). 07 грудня 2022 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву позивач зазначає, що вона займала 0,5 ставки методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки, а ще 0,5 ставки цієї ж посади займала [PERSON] . Після реорганізації у відділі обслуговування бібліотеки залишалась 0,5 ставки посади методиста, однак таку вакансію їй роботодавець не запропонував. Разом з тим, після реорганізаційних заходів вказану вакансію зайняла [PERSON] , яка не має фахової освіти бібліотекара та є пенсіонером. Позивач підтверджує, що вона відмовилась від запропонованої 0,5 ставки посади соціолога навчально-методичного відділу забезпечення якості вищої освіти (а. с. 71-73). 30 грудня 2022 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення по суті спору. Зокрема, у вказаний поясненнях представник відповідача зазначає, що наказом № 156/к від 07 липня 2022 року підтверджується той факт, що посада, яку займали [PERSON] та [PERSON] була скорочена. Зі штатного розпису ВНУ ім. Лесі Українки від 07 липня 2022 року вбачається проведення роботодавцем зміни структури бібліотеки та введення нових посад, в тому числі посади методиста 1 категорії відділу обслуговування бібліотеки (0,5 ставки), тоді як у попередньому штатному розписі була посада методиста 1 категорії сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки (1 ставка), що і була скорочена. Що стосується вищевказаної нововведеної посади, то така не має відношення до посади позивача, яка скорочена (а. с. 82-84). 28 лютого 2023 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення, у яких представник відповідача зазначає, що університетом було дотримано усіх вимог законодавства щодо вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням. Посадові обов`язки методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки, що була скорочена, та посадові обов`язки методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки, що нововведена, відрізняються. Також представник відповідача наголошує, що скорочувалась єдина посада методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки, а тому необхідності у порівнянні двох працівників, які займали цю посаду (кожна по 0,5 ставки) не було. Однак, якби університету потрібно було здійснювати порівняння кваліфікації та продуктивності праці двох працівників [PERSON] та [PERSON] , то перевага була б надана [PERSON] , оскільки кваліфікація та продуктивність праці останньої є вищою, ніж у [PERSON] . [PERSON] має більший фактичний досвід роботи у бібліотечній справі, її робота була відзначена почесними грамотами та подяками за сумлінну працю. Натомість [PERSON] фактично 11 років перебувала у відпустках по догляду за дітьми, а тому не здобула той досвід роботи, навики роботи та продуктивність, які має [PERSON] . Саме тому [PERSON] була запропонована вакантна посада соціолога, досвід стажу по якій в неї 13 років, а [PERSON] посада, що відповідала її досвіду роботи. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, представник позивача адвокат Смілий А. С. заявою від 14 березня 2023 року просить розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, попередньо подала клопотання про розгляд справи без її участі. Також представник відповідача зазначила про заперечення нею позову з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до таких висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив,\~що [PERSON] \~з 07\~липня 2005\~року по\~14\~квітня 2018\~року працювала\~ на\~посаді соціолога\~науково-методичного\~відділу бібліотеки\~Волинського національного\~університету імені\~Лесі Українки.\~З 15\~квітня 2018\~року [PERSON] \~переведена на\~посаду методиста\~(0,5\~ставки)\~відділу обслуговування\~(абонементу)\~бібліотеки.\~01\~червня 2020\~року [PERSON] \~переведена на\~посаду методиста\~(0,5\~ставки)\~сектору абонементу\~відділу обслуговування\~бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а. с. 8- 11). Відповідно до Наказу ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 131/к від 30 червня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису» з метою оптимізації роботи бібліотеки, раціоналізації робочих місць працівників бібліотеки вирішено скоротити ряд посад зі штатного розпису, серед яких, є посада методиста І категорії сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки (а. с. 59-60). Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 156/\~к від 07 липня 2022 року «Про попередження працівників про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату» визначено осіб, яким необхідно підготовити письмові повідомлення про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності), серед яких значиться [PERSON] (а. с. 61-62). Установлено, що 12 липня 2022 року [PERSON] отримала повідомлення про заплановане вивільнення, в якому зазначено, що у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки [PERSON] попереджається про наступне звільнення з посади методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 03 жовтня 2022 року. У цьому повідомленні [PERSON] роботодавець пропонує вакантні посади: сторожа гуртожитку, сторожа навчального корпусу, сторожа навчально-лабораторного корпусу (а. с. 63). 09 вересня 2022 року [PERSON] письмово підтвердила відмову від запропонованої роботодавцем посади соціолога (0,5 ставки) навчально-методичного відділу забезпечення якості вищої освіти (а. с. 64). 12 вересня 2022 року роботодавцем запропоновано [PERSON] такі вакантні посади: старшого лаборанта кафедри економіки, підприємництва та маркетингу старшого лаборанта кафедри фізичної терапії та ерготерапії; старшого лаборанта кафедри анатомії людини; лаборанта кафедри менеджменту та адміністрування; прибиральниці та сторожа. Від указаних вакансій [PERSON] відмовилась (а. с. 65). 28 вересня 2022 року роботодавцем запропоновано [PERSON] посаду прибиральниці службових приміщень, від якої позивач також відмовилась (а. с. 66). Наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року [PERSON] звільнено з посади методиста (0,5 ставки) сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки з 03 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 7). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49? КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Порівняльний аналіз штатних розписів Волинського національного університету імені Лесі Українки на 2021 рік та на 2022 рік дає підстави для висновку, що у Волинському національному університеті імені Лесі Українки дійсно відбулися зміни в штаті та чисельності працівників (а. с. 36-58, 85-94). Суд установив,\~що у\~бібліотеці Волинського\~національного університету\~імені Лесі\~Українки відбулось скорочення\~штату працівників,\~що підтверджується\~наказом ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 131/к від 30 червня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису». У штатному розписі Волинського національного університету імені Лесі Українки на 2022 рік, який затверджений 11 липня 2022 року, посада методист сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки, яку займала позивач, відсутня (а .с. 85-94). Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Виходячи із системного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Зазначені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 369/6843/15-ц. З пояснень представника позивача у судовому засіданні 16 лютого 2023 року та з письмових пояснень представника відповідача суд установив, що [PERSON] та [PERSON] займали одну посаду методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки університету (кожна по 0,5 ставки). Розпочавши процедуру скорочення чисельності та штату працівників бібліотеки, роботодавець у відповідності до вимог трудового законодавства письмово попередив працівників, посади яких підлягали скороченню, про їх наступне звільнення. При цьому, відповідачем на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України запропоновано [PERSON] наявні у період дії попередження вакантні посади (сторожа, прибиральниці, соціолога, лаборанта). Позивач згоди на зайняття запропонованих їй вакантних посад не надала, у зв`язку з чим була звільнена з роботи. Представник позивача вказував, що роботодавець запропонував [PERSON] нововведену посаду методиста 1 категорії відділу обслуговування бібліотеки, на яку остання погодилась та наразі продовжує працювати в бібліотеці університету. При цьому, [PERSON] така нововведена посада роботодавцем запропонована не була. Суд ураховує, що 11 липня 2022 року було затверджено штатний розпис Волинського національного університету імені Лесі Українки на 2022 рік. Наведене свідчить, що цей штатний розпис був діючим в період попередження [PERSON] про вивільнення та до дня її звільнення. У вказаному штатному розписі передбачена посада методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки. У спірних правовідносинах суду належить з`ясувати чи був зобов`язаний роботодавець запропонувати [PERSON] , посада якої підлягала скороченню, нововведену посаду методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки. Дослідивши посадову інструкцію методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки (затверджена 19 жовтня 2020 року) та посадову інструкцію методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки (затверджена 01 вересня 2022 року), суд установив, що кваліфікаційні вимоги\~до працівників\~обох посад\~є абсолютно\~ідентичними. Враховуючи\~те,\~що [PERSON] \~займала посаду\~методиста сектору\~абонементу відділу\~обслуговування бібліотеки,\~то її\~освіта,\~кваліфікація та\~досвід роботи\~в повній\~мірі відповідали\~посаді методиста\~І категорії\~відділу обслуговування\~бібліотеки.\~Наведене дає\~підстави для\~висновку,\~що роботодавець\~був зобов`язаний\~запропонувати [PERSON] \~посаду методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки. Крім того,\~суд ураховує,\~що [PERSON] з 15 квітня 2018 року до 01 червня 2020 року працювала на посаді методиста (0,5 ставки) відділу обслуговування (абонементу) бібліотеки, що підтверджується відомостями з її трудової книжки. Суд відхиляє аргумент сторони відповідача про те, що Волинський національний університет імені Лесі Українки виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки запропонував позивачу посаду соціолога, досвід роботи на якій у позивача 13 років, та зазначає, що роботодавець у спірних правовідносинах був зобов`язаний запропонувати позивачу всі наявні\~вакантні посади,\~які вона\~може обіймати\~відповідно до\~своєї кваліфікації.\~Кваліфікація [PERSON] \~відповідала кваліфікаційним\~вимогам до\~посади методиста\~І категорії\~відділу обслуговування\~бібліотеки,\~а тому\~така посада\~мала бути\~запропонована роботодавцем\~позивачу. Вочевидь, посадові обов`язки працівників на різних посадах у бібліотеці університету відрізняються, що є логічним, однак це не означає, що позивач відповідно до свого досвіду роботи, освіти та кваліфікації не може виконувати обов`язки працівника нововведеної посади у відповідному структурному підрозділі бібліотеки. Суд зазначає про необґрунтованість позиції відповідача щодо надання переваги працівниці [PERSON] в пропозиції посади методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки. Оцінка кваліфікації та продуктивності праці працівників [PERSON] та [PERSON] у спірних правовідносинах, на думку суду, є передчасною. Оскільки роботодавець належним чином не виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, вакантна посада методиста І категорії відділу обслуговування бібліотеки не була запропонована [PERSON] , то передумови для порівняння продуктивності праці обох працівників є такими, що не настали. Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, суд дійшов висновку, що наказ ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 278/к від 23 вересня 2022 року про звільнення [PERSON] з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників є таким, що виданий з порушенням вимог закону, прав і законних інтересів позивача, а тому підлягає скасуванню з поновленням [PERSON] на посаді методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки. Оскільки, вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про поновлення на роботі, то вони також підлягають до задоволення. Обчислюючи розмір середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу, суд ураховує таке. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (у редакції на час спірних правовідносин), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100). З довідки про доходи № 254 від 24 лютого 2023 року установлено, що [PERSON] займала посаду методиста сектору абонементу відділу обслуговування бібліотеки Волинського національного університету імені Лесі Українки та за квітень-травень 2022 року їй нарахована заробітна плата у розмірі 8066,50 гривень. При здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, суд виходить з позиції достатності відомостей, які містяться у довідці роботодавця про доходи позивача та дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст.80 ЦПК України. Тож, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 187,59 гривень, виходячи із розрахунку 8066,5 гривень/ 43 робочі дні у квітні-травні 2022 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 21\~760,44 гривень, ураховуючи 116 робочі дні за час вимушеного прогулу, тобто за період з 04 жовтня 2022 року по день ухвалення рішення 14 березня 2023 року (116 робочі дні х 187,59 гривень середньоденного заробітку). Згідно із вимогами статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Розподіл судовий витрат. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Суд установив, що 06 січня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Смілим\~А.\~С. укладено договір про надання правничої допомоги (далі по тексту - Договір). Предметом цього договору є здійснення представництва інтересів та надання правової допомоги адвокатом Смілим А. С. клієнту Махіні Н. М. у справі за позовом останньої до Волинського національного університету імені Лесі Українки про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. У п. 2.1 Договору обумовлено обов`язки адвоката: усне та письмове консультування клієнта з правових питань; вивчення матеріалів справи, збирання доказів, підготовка проектів процесуальних документів, тощо; здійснення представництва клієнта та захист його прав і законних інтересів у судових органах (а. с. 109). У розділі 5 Договору адвокат та клієнт узгодили вартість послуг адвоката, що становить фіксовану суму 5 000 гривень. Повну оплату гонорару адвоката Махіня Н. М. зобов`язалась провести до прийняття рішення судом першої інстанції. Копією квитанції від 09 січня 2023 року підтверджується, що [PERSON] сплатила адвокату Смілому А. С. гонорар у розмірі 5 000 гривень, що відповідає умовам Договору (а. с. 111). Разом з тим, установлено, що сторона позивача не надала детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та їх вартості, що є процесуальним обов`язком сторони позивача у цій справі у відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Таким чином, зазначені норми процесуального законодавства не надають будь-яких виключень стороні у доведеності розміру витрат на професійну правничу допомогу, навіть якщо ці витрати визначені у фіксованому розмірі. Склад витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України сторона позивача не надала відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом та їх вартості, що сплачена позивачем. На вказані обставини звертає увагу представник відповідача у своїх запереченнях на клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу. А тому, на думку суду, відсутність детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартості перешкодила відповідачу надати більш конкретні заперечення щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та оцінити їх на предмет співмірності зі складністю справи та обсягом фактично проведеної адвокатом роботою. Одночасно, суд ураховує позицію Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, а саме: Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд ураховує: складність справи, тривалість її розгляду, обсяг доказів у справі, участь адвоката у судових засіданнях та його процесуальну поведінку, час, затрачений адвокатом при здійсненні представництва інтересів позивача в суді, відсутність доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом та їх вартості, заяву сторони відповідача про неспівмірність обсягу фактично проведеної адвокатом позивача роботи та розміром його гонорару. Крім того суд ураховує, що позивач звернулась з цим позовом до суду 08 листопада 2022 року, а договір про надання правничої допомоги укладений між позивачем та її адвокатом лише 06 січня 2023 року. З наведених мотивів суд дійшов висновку про зменшення розміру компенсації позивачу витрат на правничу допомогу та стягнення з відповідача в користь позивача 2500 гривень витрат на правничу допомогу. Установлено, що позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 гривень за вимогу про скасування наказу про звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Враховуючи, що заяву про збільшення позовних вимог, у якій заявлено вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, позивач подала до суду 25 листопада 2022 року, то судовий збір за таку вимогу становить 992,40 гривень. У зв`язку з висновком суду про задоволення позову та на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з Волинського національного університету імені Лесі Українки на користь [PERSON] 992,40 гривень судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про поновлення на роботі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути 992,40 гривень судового збору.

Outcome: approved