Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог:Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Тетяна Вікторівна про визнання права власності, в якому просить: визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер 8000000000:90:045:0016, місце розташування: [ADDRESS] , а право сумісної власності припинити. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Батько [PERSON] заповів належну йому на праві власності частку житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] . Позивач звернувся до Першої київської нотаріальної контори у передбачений строк із заявою про прийняття спадщини. 24.09.2021 державний нотаріус видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом 668/1000 часток житлового будинку. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки позивачу як спадкоємцю відмовлено. Враховуючи викладене, позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:045:0016, місце розташування: [ADDRESS] , а право спільної сумісної власності припинити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2021 відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.02.2022 витребувано від Першої київської державної нотаріальної контори (ідентифікаційний код: 02901807; місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Перемоги, 11) належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи № 630/2021, заведеної 12.05.2021 року щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, свого представника не направили. Надали до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що просять провести розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти законне і обґрунтоване рішення по даній справі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, свого представника не направила. Суд дослідивши докази і письмові пояснення викладені у позовній заяві, встановив такі обставини. Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що [PERSON] (батько позивача) на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] . Право власності підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 13.04.1988, виданого на підставі рішення виконкому Московського району Ради народних депутатів № 143 від 28.03.1983. 10.12.1993 [PERSON] подарував [PERSON] 29/100 частки житлового будинку, що підтверджується дублікатом договору, виданим державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 5-353. 27.08.2010 [PERSON] подарував [PERSON] ще 42/1000 частки житлового будинку, що підтверджується договором дарування частки будинковолодіння, посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Фоєю Л.Г. та зареєстрованого за № 2159, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27492363 від 30.09.2010. Таким чином, [PERSON] належало 668/1000 частки житлового будинку, що підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «КМ БТІ» від 08.06.2021 ПБ-2021 № 746, а позивачу відповідно 332/1000 частини. Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка під житловим будинком кадастровий номер 8000000000:90:045:0016, площею 0,1000 га по [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та позивачу [PERSON] на підставі державних актів на право приватної власності на землю І-КВ № 148349 та І-КВ № 148350, які видані на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 № 65. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Київським міським відділом реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 15.01.2021. [PERSON] є сином померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 11.05.1957. [PERSON] заповів належну йому на праві власності частку житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] , що підтверджується заповітом від 01.08.2008, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2603. Згідно довідки Першої київської державної нотаріальної контори № 7619/02-14 від 20.07.2021 єдиним спадкоємцем за законом, за заповітом померлого [PERSON] є син [PERSON] . Позивач звернувся у строк передбачений ст. 1270 ЦК України до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де заведено спадкову справу № 630/2021. 24.09.2021 державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Тетяна Вікторівна видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом 668/1000 часток житлового будинку, яке зареєстровано в реєстрі за № 17-250. Право власності 668/1000 часток житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 276555321 від 24.09.2021. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки позивачу відмовлено. Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Тетяни Вікторівни від 24.09.2021 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Вказана постанова обгрунтвоана тим, що видати свідоцтво про право на спадщину на частку в земельній ділянці площею кадастровий номер 8000000000:90:045:0016, площею 0,1000 га по [ADDRESS] цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва; вид використання: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, передану у спільну сумісну власність [PERSON] з [PERSON] неможливо у зв`язку з тим, що в наданому документі, що посвідчує право власності на земельну ділянку, а саме державному акті на право приватної власності на землю І-КВ № 148349, виданому Київською міською радою 06.08.2021, згідно з рішенням Київської міської ради від 07.07.1998 № 65, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 90-2-08680 не визначена частка земельної ділянки, яка належить померлому. Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 279406159 від 13.10.2021 вбачається, що земельна ділянка належить на праві сумісної власності [PERSON] (запис про право власності 4233004) та померлому [PERSON] (запис про право власності 43233065). У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці. Що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі чи споруди. Згідно ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору дарування житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених для попереднього землевласника. Системний аналіз змісту норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України діє підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, відсутність інших спадкоємців майна померлого, за позивачем, який є власником житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 668/1000 часток житлового будинку, яке зареєстровано в реєстрі за № 17-250, слід визнати й право власності на земельну ділянки під ним згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, одночасно припинивши право власності останнього на неї, внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок. Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного виконання рішення суду згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивача та їх належного визнання. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Тетяна Вікторівна про визнання права власності, підлягає задоволенню. В позовній заяві позивач, у разі задоволення його позовних вимог, не просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат.

Outcome: approved