Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить позбавити [PERSON] , [INFO] права користування житловою квартирою [ADDRESS] ; встановити порядок виконання рішення суду. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.06.2020 року відкрито спрощене провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року справу призначено до розгляду в заочному порядку. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.11.2020 року позовну заяву [PERSON] задоволено. Позбавлено [PERSON] , ІПН невідомий, [INFO] права користування житловою квартирою [ADDRESS] , знято його з реєстраційного обліку за цією адресою. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.02.2022 року заяву [PERSON] , - задоволено, скасувано заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 липня 2018 року у справі № 504/1529/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа- виконавчий комітет Чорноморської селищної ради Лиманського району Одеської області про позбавлення права користування жилим приміщенням, встановлення порядку виконання судового рішення, справу призначено до розгляду спочатку. У судове засідання сторони не з`явились, обізнані про існування справи в суді, сповіщались судом за місцем свого реєстраційного обліку.. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: Позивачу на підставі договору купівлі- продажу житлового будинку від 30.12.2011 року на праві власності належить житлова квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , є братом [PERSON] , зареєстрований у даному будинку у 2015 році зі згоди власника, однак з 2016 року не проживає у вказаній квартир по теперішній час з часу реєстрації, що повністю доведено зібраними по справі доказами, які дослідженні судом у судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідач має житло у Житомирській області де фактично проживає. Позивач, посилаючись на правовий механізм ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, просить ухвалити остаточне рішення суду про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням вказаної квартири, оскільки подальша реєстрація відповідача у належному позивачу будинку істотно порушує права позивача як власника. Суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Судом встановлені фактичні обставини та правовідносини, зокрема те, що відповідач фактично не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача в теперішній час і на час реєстрації у спірній квартири, а є лише кровним родичем, то право позивача підлягає захисту в судовому порядку за правилами ст. ст. 383, 391 ЦК України. Порушене право власника має бути захищено шляхом позбавлення [PERSON] права користування цим житловим приміщенням. Доводи відповідача про те, що позивач винен відповідачу грошові кошти за квартиру не впливають на встановлені судом правовідносини виходячи з предмету та правової підстави позову, а є самостійною підставою для звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення коштів з [PERSON] . Що стосується вирішення питання встановлення порядку виконання судового рішення шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне: У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 391, 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, а тому у встановленні порядку виконання судового рішення необхідності не має. Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу судом не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: partial