Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

У січні 2023 р. позивачка [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] , 3-я особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, з позовом про визначення місця проживання дитини, вказавши наступне. З 22.11.2019 р. вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . У січні 2022 р. за рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання та акту обстеження умов проживання дочка проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживає окремо від них за адресою: [ADDRESS] . Оскільки між нею та відповідачем виникає спір щодо участі у вихованні дитини, вона вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надавши відзив, у якому не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, тобто з позивачкою. Проте вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, так як відсутній предмет спору. Також просить суд розглядати справу без його участі. Представник 3-ї особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради у судове засідання також не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без їхньої участі та висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини. Суд, заслухавши позивачку та її представника, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 22.11.2019 р., який за рішенням Лубенського міськрайонного суду від 10.01.2022 р. було розірвано (а.с.4-5). Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Відповідно до судового наказу, виданому Лубенським міськрайонним судом 11.07.2022 р., з відповідача [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини по 1/4 частині всіх видів його прибутку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 05.04.2022 р. і до її повноліття (а.с.21). Згідно з довідкою виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 28.07.2020 р. № 10-13/31 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Актом обстеження умов проживання від 29.11.2022 р., складеним головним спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, фахівцем із соціальної роботи Лубенського міського центру соціальних служб та інспектором сектору ювенальної превенції ВП Лубенського РВП, підтверджується, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та має задовільні умови проживання та для її виховання і розвитку створені всі необхідні умови (а.с.9). Із довідки державного виконавця Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області вбачається, що станом на 01.01.2023 р. за відповідачем мається заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 25 088,84 грн. (а.с.36). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК Українисімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, вирішуючи спір щодо місця проживання дитини, суд виходить з інтересів самої дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Із наданого суду висновку виконавчого комітету Лубенської міської ради № 01-19/117 від 17.03.2023 р., затвердженого на комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету Лубенської міської ради від 14.03.2023 р., протокол № 6, вбачається, що служба у справах дітей вважає, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Таким чином, дослідивши всі надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073 грн.60 коп.

Outcome: approved