Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

ТОВ «Фінанс Дніпро» 21 вересня 2022 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і ТОВ «Днепроградстрой» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання незаконним та скасування рішення, припинення права власності та поновлення запису про реєстрацію права власності, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Дніпро» є кредитором [PERSON] . Сума заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінанс Дніпро» за виконавчим документом в цивільній справі № 6-5656/11 складає 1 073 457.10 доларів США (в гривневому еквіваленті 29 399 971.25 грн.). Позивач звернувся до приватного виконавця із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа від 10 травня 2022 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва в цивільній справі № 6-5656/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] . В ході здійснення заходів примусового виконання, приватним виконавцем було встановлено наявність у [PERSON] іпотечного майна, а саме: квартира [ADDRESS] . Однак, згідно відповіді приватного виконавця, він позбавлений можливості звернути стягнення на зазначене іпотечне майно, у зв`язку із забороною, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування відповідного. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольнити свої грошові вимоги до [PERSON] , в тому числі шляхом продажу на електронних торгах предмета іпотеки. Ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, позивач дізнався про існування іншого майна, зокрема квартири [ADDRESS] , яке, на думку позивача, протиправно вибуло із власності [PERSON] і за рахунок якого, ТОВ «Фінанс-Дніпро» має право та фактичну можливість здійснити виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо протиправності вибуття спірного майна із власності [PERSON] , позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серія [NUMBER] від 29 квітня 2006 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] .. Вважає, що вказана квартира вибула із власності [PERSON] незаконно. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року в цивільній справі № 200/6192/15-ц було затверджено мирову угоду згідно із якою, [PERSON] зобов`язався визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, зокрема, квартиру [ADDRESS] . Вказана ухвала була підставою (правовстановлюючим документом) для реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М. було прийнято рішення від 01 серпня 2015 року за індексним № 2336847 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис № 10644260 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 693759812101). В подальшому, 08 вересня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Днепроградстрой» (код ЄДРПОУ 35739872) було укладено договір купівлі-продажу за реєстровим № 1723, договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. На підставі вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] відчужив, а ТОВ «Днепроградстрой» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року, відповідно до якого було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Днепроградстрой». Реєстраційний номер запису про право власності за ТОВ «Днепроградстрой» 11085695. Проте, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року в цивільній справі № 200/6192/15-ц було ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року скасовано. Встановлені апеляційним судом обставини справи та скасування ухвали від 21 травня 2015 року підтверджує факт безпідставності та протиправності набуття права власності на спірну квартиру [PERSON] , а тому і відсутність підстав для подальшого відчуження квартири останнім. Справу повернуто до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для повторного розгляду заяви щодо мирової угоди. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року в цивільній справі № 200/6192/15-ц провадження в даній справі було закрито. Вказаною ухвалою суду було встановлено: відповідно до пояснень [PERSON] в судовому засіданні, він договір позики з [PERSON] ніколи не укладав, позовну заяву до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 1 850 000 грн. не складав, не підписував і з такою позовною заявою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ніколи не звертався, в зв`язку з чим відмовився від даного позову та просив закрити провадження у справі». Дана ухвала суду від 18 лютого 2016 року не оскаржувалась та набрала законної сили. Беручи до уваги зміст ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року в справі № 200/6192/15-ц, спір між [PERSON] та [PERSON] ніколи не існував, жодних вимог майнового характеру між вказаними особами ніколи не існувало, що підтверджує відсутність підстав для виникнення права власності на спірну квартиру за [PERSON] та відсутність його волевиявлення на набуття права власності на спірну квартиру. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року в справі № 804/14347/15 адміністративний позов [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарити Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , Публічне акціонерне Товариство «ФідоБанк» про визнання протиправними та скасування рішень було задоволено та визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Ярмолюк М.М. (свідоцтво № 2273; місцезнаходження: м. Дніпропетровськ, пр. Пушкіна, 43/2) від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23336847 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01 серпня 2015 року був внесений запис за номером 10644260 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 693759812101). На думку позивача, викладені обставини підтверджують факт безпідставного та протиправного набуття, реєстрації права власності за [PERSON] та подальше відчуження останнім спірної квартири, а саме укладення договору купівлі-продажу із ТОВ «Днепроградстрой». У своєму позові ТОВ «Фінанс Дніпро» посилається на правовий висновок Верховного суду України, який зазначений в постанові від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14, із яким погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2201/15-ц (провадження 14-179цс18). Так Верховний суд України прийшов до висновку: майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вважає, що оскільки спірна квартира вибула із власності [PERSON] поза його волею, оскільки ухвала суду від 21 травня 2015 року була скасована, тому набуття права власності за [PERSON] на спірну квартиру та подальше укладення ним договору купівлі-продажу із ТОВ «Днепроградострой» є таким, що суперечить нормам чинного законодавства (відчуження без волевиявлення власника спірного майна), а договір є недійсним. В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає що договір купівлі-продажу від 08 вересня 2015 року є недійсним, а тому не створює жодних юридичних наслідків саме з моменту його вчинення, а тому відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Днепроградстрой». Оскільки проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Днепроградстрой», реєстраційний номер запису про право власності 11085695 було здійснено за відсутності належних правових підстав, то рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року є незаконним та підлягає скасуванню. Позивач вважає, що оскільки підстава для реєстрації права власності за [PERSON] , а саме ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року про затвердження мирової угоди в цивільній справі № 200/6192/15-ц, була скасована, рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] було визнано незаконним та скасовано, а тому ефективним захистом прав Позивача, як кредитора, так і [PERSON] , як законного власника спірної квартири, є застосування наслідків недійсності спірного правочину у вигляді поновлення запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру за останнім. На теперішній час позивач є стягувачем у виконавчому провадженні №8/0003/2022, та має намір задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок квартири [ADDRESS] . Оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч загальним засадам ЦК України, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Вважає, що відповідачі при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяли не добросовісно. Таким чином, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального виконання зобов`язань [PERSON] перед ТОВ «Фінанс Дніпро» виникає необхідність у визнанні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та ТОВ «Днерпоградстрой» 08 вересня 2015 року з реєстровим № 1723 недійсним, оскільки вказана квартира повернеться у власність [PERSON] , що надасть можливість виконати судове рішення про стягнення заборгованості з останнього. З огляду на викладене, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 08 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та ТОВ «Днепроградстрой» (код ЄДРПОУ 35739872), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бондаренко Р.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1723, визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року, відповідно до якого було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Днепроградстрой», реєстраційний номер запису про право власності 11085695, припинити право власності ТОВ «Днепроградстрой» (код ЄДРПОУ 35739872) на квартиру [ADDRESS] , поновити запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] ) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), яка була здійснена 10 травня 2006 року, реєстраційний номер майна 14625754, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував і вважав за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без його участі. Представник відповідача ТОВ «Днепроградстрой» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського МНО Бондаренко Р.О. та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Причини неявки відповідачів та вказаних третіх осіб в судове засідання судом визнаються не поважними і оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи та недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідачів не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що заява про відкладення слухання справи не перешкоджає розгляду справи). На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів коронавірусної ситуації в країні, воєнного часу чи інш., оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Стороною відповідачів не надано доказів, що їх представник чи адвокат дійсно зайнятий і не може з`явитися в судове засідання з поважних причин. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання представника на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів та третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Кривошеї С.М. підтвердив викладені в позовній заяві обставини справи, проти задоволення позовних вимог не заперечував. З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. В судовому засіданні встановлено, що дійсно, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2022 року у справі № 6-5656/11 (провадження № 6/7557/74/22) заяву ТОВ «Фінанс Дніпро» про заміну сторони виконавчого провадження було задоволено, замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні у справі № 6-5656/11. 01 липня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №8/0003/2022 з примусового виконання виконавчого листа від 10 травня 2022 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва в цивільній справі № 6-5656/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] . В ході здійснення заходів примусового виконання, приватним виконавцем було встановлено наявність у [PERSON] іпотечного майна, а саме: квартира [ADDRESS] . Однак, згідно відповіді приватного виконавця, він позбавлений можливості звернути стягнення на зазначене іпотечне майно, у зв`язку із забороною, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування відповідного. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольнити свої грошові вимоги до [PERSON] , в тому числі шляхом продажу на електронних торгах предмета іпотеки. За результатами ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, позивач дізнався про існування іншого майна, зокрема квартири [ADDRESS] , яке, на думку позивача, протиправно вибуло із власності [PERSON] і за рахунок якого, ТОВ «Фінанс-Дніпро» має право та фактичну можливість здійснити виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від серія [NUMBER] від 29.04.2006 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, квартири [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] . Відповідно до умов мирової угоди, яка була затверджена ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року визнано право власності за [PERSON] , зокрема, на квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаної ухвали за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. було прийнято рішення від 01 серпня 2015 року за індексним № 2336847 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис № 10644260 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 693759812101). 08 вересня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Днепроградстрой» (код ЄДРПОУ 35739872) було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. На підставі вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] відчужив, а ТОВ «Днепроградстрой» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року, відповідно до якого було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Днепроградстрой». Реєстраційний номер запису про право власності за ТОВ «Днепроградстрой» 11085695. В подальшому, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року в цивільній справі № 200/6192/15-ц було скасовано ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року, як підставу набуття права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Справу повернуто до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для повторного розгляду заяви щодо мирової угоди. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року в цивільній справі № 200/6192/15-ц провадження в даній справі було закрито. Вказаною ухвалою суду було встановлено: Відповідно до пояснень [PERSON] в судовому засіданні, він договір позики з [PERSON] ніколи не укладав, позовну заяву до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 1 850 000 грн. не складав, не підписував і з такою позовною заявою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ніколи не звертався, в зв`язку з чим відмовився від даного позову та просив закрити провадження у справі». Дана ухвала суду від 18 лютого 2016 року не оскаржувалась та набрала законної сили. Судовим рішенням від 28 березня 2016 року встановлено: «У судовому засіданні, яке відбулось 25 лютого 2016 року, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, зазначив, що жодних договорів купівлі-продажу щодо спірних паркувальних місць не укладав, а паркувальні місця ніколи йому не належали, як могла відбутись ситуація, шо від його імені було реалізоване майно, яке йому не належить - не розуміє. Як вбачається з пояснень [PERSON] , наданих ним у судовому засіданні від 25 лютого 2016 року, він не звертався до суду з жодними вимогами, розгляд яких закінчився постановленням ухвал про визнання за [PERSON] права власності на зазначені паркувальні місця, не пред`являв відповідні документи державному реєстратору для реєстрації права власності та не укладав спірні договори купівлі-продажу паркувальних місць». Встановлені судовими рішеннями обставини підтверджують відсутність будь-яких цивільно-правових відносин між [PERSON] та [PERSON] , підтверджують відсутність волевиявлення [PERSON] на набуття права власності та подальше відчуження спірної квартири. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року в справі № 804/14347/15 адміністративний позов [PERSON] до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарити Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , Публічне акціонерне Товариство «ФідоБанк» про визнання протиправними та скасування рішень було задоволено та визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарити Миколаївни (свідоцтво № 2273; місцезнаходження: м. Дніпропетровськ, пр. Пушкіна, 43/2) від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23336847 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01 серпня 2015 року був внесений запис за номером 10644260 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 693759812101). Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, відповідач [PERSON] в письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнав. Відповідно до ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи, що спірна квартира вибула із власності [PERSON] поза його волею, оскільки ухвала суду від 21 травня 2015 року була скасована, тому набуття права власності за [PERSON] на спірну квартиру та подальше укладення ним договору купівлі-продажу із ТОВ «Днепроградострой» є таким, що суперечить нормам чинного законодавства (відчуження без волевиявлення власника спірного майна), а договір є недійсним. На теперішній час позивач є стягувачем у виконавчому провадженні №8/0003/2022, та має намір задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок квартири [ADDRESS] , однак незаконна реєстрація права власності за [PERSON] та подальше відчуження спірної квартири на ім`я ТОВ «Днепроградострой», створюють перешкоди для реалізації його права на задоволення кредиторських вимог за рахунок майна боржника [PERSON] . Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно із ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ч. 1 ст. 658 ЦК України). Відповідно до частин 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). В п. 2 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом. Власник спірної квартири - [PERSON] не здійснював дії, які би підтверджували наявність його волевиявлення стосовно відчуження квартири [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується тим, що [PERSON] подавав позови предметом яких були оскарження тих чи інших дій, правочинів пов`язаних із відчуженням, державною реєстрацією спірної квартири, оскаржував в апеляційному порядку відповідні рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Крім того, представник [PERSON] в судовому засіданні підтверджував відсутність волевиявлення третьої особи на вибуття з його волі вказаної вкартири. Також обставина відсутності волевиявлення на відчуження [PERSON] спірної квартири, підтверджується і тим фактом, що рішення, на підставі якого [PERSON] набув право власності було скасовано. Враховуючи викладені обставини справи, норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, у зв`язку із відсутністю волевиявлення [PERSON] на відчуження спірного майна, то і подальші всі правочини укладені [PERSON] є недійсними, оскільки суперечать нормам чинного законодавства. 08 вересня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Днепроградстрой» було укладено договір купівлі-продажу за реєстровим № 1723, договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. На підставі вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] відчужив, а ТОВ «Днепроградстрой» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року, відповідно до якого було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Днепроградстрой». Реєстраційний номер запису про право власності за ТОВ «Днепроградстрой» 11085695. Суд вважає рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Днепроградстрой» незаконним та таким, що підлягає скасуванню, враховуючи наступне. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В Постанові ВП ВС від 04 грудня 2019 року у справі № 823/588/16, суд зробив правовий висновок, що спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. За змістом наведених норм Закону, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. В постанові від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18 ОП КГС ВС приходить до аналогічного правового висновку. Також необхідно звернути увагу на правові висновки до яких прийшов КГС ВС в постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 915/572/17: «Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних дій (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. При цьому навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача». Підставою для реєстрації права власності за ТОВ «Днепроградстрой» був договір купівлі-продажу за реєстровим № 1723 від 08 вересня 2015 року, який є недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Положеннями ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 08 вересня 2015 року є недійсним, а тому не створює жодних юридичних наслідків саме з моменту його вчинення, а тому відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Днепроградстрой». Оскільки проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Днепроградстрой», реєстраційний номер запису про право власності 11085695 було здійснено за відсутності належних правових підстав, то рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, рішення приватного нотаріуса Бондаренко Р.О. щодо здійснення державної реєстрації (прийняття рішення) права власності за ТОВ «Днепроградстрой» підлягає визнанню недійсним, а запис про державну реєстрацію здійснений державним реєстратором підлягає скасуванню, так як він порушує права позивача, як кредитора, так і [PERSON] , як власника спірної квартири, оскільки підстава для проведення державної реєстрації визнана недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)». Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. Важливою обставиною справи та в принципі судового розгляду є можливість позивача, після винесення по суті спору судового рішення, фактичної реалізації відповідного рішення суду та поновлення своїх порушених прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальних норм права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, в статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Таким чином, для ефективного захисту прав позивача при вирішенні спору по суті суду необхідно вирішити не тільки питання про визнання недійсним оспорюваного договору, а і питання застосування наслідків недійсності оспорюваного договору шляхом припинення права власності на спірну квартиру за ТОВ «Днепроградстрой». Важливою обставиною справи є той факт, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року в справі № 804/14347/15 було зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. від 01 серпня 2015 року за індексним номером 23336847 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01 серпня 2015 року був внесений запис за номером 10644260 про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру. Таким чином, на момент розгляду даної справи, підстава для реєстрації права власності за [PERSON] , а саме ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року про затвердження мирової угоди в цивільній справі № 200/6192/15-ц, була скасована, рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] було визнано незаконним та скасовано, а тому ефективним захистом прав позивача, як кредитора, так і [PERSON] , як законного власника спірної квартири, є застосування наслідків недійсності спірного правочину у вигляді поновлення запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру за останнім. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "[PERSON] проти України" (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного, зазначено, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Також враховуючи положення чинного законодавства із позовною заявою про визнання договору недійсним може звернутись, як сторона оспорюваного договору, так і заінтересована особа. ТОВ «Фінанс Дніпро» є заінтересованою особою у визнанні договору купівлі-продажу недійсним, оскільки визнання його недійсним впливає на права позивача, як кредитора [PERSON] , який є законним власником спірної квартири і як свідчать викладені вище обставини незаконно вибула із власності останнього, а повернення у власність незаконно вибулого майна надасть можливість для фактичного виконання судового рішення, яке набуло законної сили, та призведе до фактичного поновлення прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. В цій справі зазначенні сподівання позивача відповідачами порушені. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. При таких обставинах суд вважає можливим визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 08 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Днепроградстрой», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бондаренко Р.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1723, визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондаренко Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 24248188 від 08 вересня 2015 року, відповідно до якого було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Днепроградстрой», реєстраційний номер запису про право власності 11085695, припинити право власності ТОВ «Днепроградстрой» на квартиру [ADDRESS] , поновити запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] ) за [PERSON] , яка була здійснена 10 травня 2006 року, реєстраційний номер майна 14625754. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконним та скасування рішення, припинення права власності та поновлення запису про реєстрацію права власності ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved