Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Курило Р.М. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , від імені якого діє законний представник - мати [PERSON] , треті особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І., служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним договору про припинення права на аліменти. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16.01.2019 року, [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Відповідача - [PERSON] про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення сплачених грошових коштів та пені. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2019 року було відкрито провадження у цивільній справі № 569/959/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення сплачених грошових коштів та пені. В забезпеченні позову шляхом накладення арешту на майно та кошти боржника судом було відмовлено. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.02.2020 року в позові [PERSON] було відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного суду від 14.07.2020 року, було скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2020 року, позов [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення грошових коштів і пені задоволено частково. Договір підряду на ремонтно-будівельні роботи від 30 серпня 2018 року розірвано. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 155 800 (сто п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот) гривень збитків та 155 800 (сто п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот) пені. У подальшому, [PERSON] отримав виконавчий документ та звернувся для його примусового виконання до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Зазначає, що на виконанні державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Штогрін О.В. перебуває виконавче провадження № 62864562 з примусового виконання виконавчого листа № 569/959/19, виданого 13 серпня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 155800.00 грн. збитків та 155800.00 грн. пені. В ході проведення виконавчих дій та перевірки майнового стану [PERSON] , було встановлено факт відчуження нерухомого майна на користь його сина, з метою уникнення примусового звернення стягнення на таке майно та невиконання рішення суду. Іншого майна боржника, грошових коштів чи інших активів виявлено не було. З інформаційної довідки № 276722868 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо про те, що вказані Об`єкти нерухомого майна були зареєстровані за [PERSON] на підставі Договору про припинення права на аліменти № 5021, який посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем (далі - Договір). У подальшому Позивачу стало відомо про те, що вказаний договір укладений на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 05.12.2019 року про затвердження мирової угоди між сторонами у справі № 569/18066/19, [PERSON] було відчужено на користь [PERSON] 2 (два) об`єкта нерухомого майна, що належали гр. України [PERSON] (1/2 частки цілої квартири [ADDRESS] та 1/2 частки цілої квартири [ADDRESS] ) (далі за текстом - Об`єкти нерухомого майна). Зазначає, що справа про стягнення аліментів без розірвання шлюбу, була ініційована дружиною [PERSON] - [PERSON] лише у вересні 2019 року, тобто через 9 місяців після відкриття провадження у справі № 569/959/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] . В ході розгляду справи, сторони спору уклали між собою Договір про поділ майна подружжя від 29.11.2019 року, з метою уникнення можливого подальшого звернення стягнення на частку [PERSON] у об`єкті спільної сумісної власності подружжя, яка була зареєстрована одноособово на дружину - [PERSON] . Вказана обставина та факт переходу права власності від [PERSON] на користь третьої особи, суперечить інтересам його кредитора - [PERSON] , оскільки внаслідок укладення Договору про припинення права на аліменти № 5021 від 24.12.2019 року, з власності Боржника [PERSON] вибули майнові активи, за рахунок яких мало б відбутися виконання судового рішення про стягнення з нього боргу в сумі 311 600 грн. Більше того, існують беззаперечні підстави вважати, що цивільна справа про стягнення аліментів, укладена в її межах мирова угода та оскаржуваний Договір про припинення права на аліменти, були юридичним механізмом уникнення відповідальності перед кредитором [PERSON] - [PERSON] , оскільки Об`єкти нерухомого майна, що належали [PERSON] на момент відчуження мирової угоди - були єдиними активами, на які примусово могло бути звернуто стягнення в інтересах його Кредитора. В ході розгляду цивільної справи № 569/18066/19 про стягнення аліментів, [PERSON] не повідомив суд про факт наявності спору щодо стягнення з нього значної суми грошових коштів, тобто про наявність Кредитора, тому суд виходив із того, що мирова угода, на виконання якої, мав бути укладений Договір про припинення права на аліменти внаслідок передачі нерухомого майна у власність дитини, не суперечить закону та не порушує права чи свободи інших осіб. За таких обставин механізм набуття права власності на майно та сам Договір про припинення права на аліменти внаслідок передачі нерухомого майна у власність дитини, не може вважатися законним, з огляду на те, що внаслідок замовчування [PERSON] факту наявності спору щодо стягнення з нього коштів, суду не було відомо те, що внаслідок переходу права власності на усе належне Відповідачу нерухоме майно, можуть бути порушені права інших осіб - кредиторів. З метою доступу до правосуддя, а також, ефективного захисту своїх прав та інтересів, [PERSON] звертається до суду з вимогами про визнання недійсним Договору про припинення права на аліменти № 5021, який посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем. Від представника відповідача-2 адвоката Лук`янової М.Л. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона заперечувала щодо задоволення позову. У відзиві зазначає, що Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області №569/18066/19 від 05.12.2019 за результатами розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої зазначене вище нерухоме майно (в частках) перейшло у власність неповнолітнього сина [PERSON] - [PERSON] . Не погодившись з зазначеною ухвалою суду, [PERSON] оскаржив її в апеляційному порядку. Мотиви апеляційного оскарження були аналогічні обґрунтуванням позовних вимог у даному позові. Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області №569/18066/19 від 05.12.2019 відмовлено, зазначену ухвалу, якою затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , за умовами якої зазначене вище нерухоме майно (в частках) перейшло у власність неповнолітнього сина [PERSON] - [PERSON] залишена без змін і вона набрала законної сили. Посилання позивача на наявність у нього будь яких законних прав, які порушені відповідачем у справі №569/18066/19 спростовуються ним же наданими доказами. А саме: ухвала суду, якою затверджена мирова угода між сторонами, прийнята судом 05.12.2019 року. Рішення суду №569/959/19 про стягнення боргу на користь позивача набрало законної сили 14.07.2020. Варто зазначити, що рішенням суду першої інстанції у справі №569/959/19 від 11.02.2020 року було відмовлено в задоволені позову. Наявність спору не свідчить про те, що позивач має беззаперечні очікування на його повне задоволення. Виходячи з встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили, обставин, укладення мирової угоди між батьками неповнолітньої дитини про перехід права власності на нерухоме майно від батька до дитини з припиненням права на аліменти є правомірними, законними діями батьків (сторін у справі), затвердження такої мирової угоди судом є законним, а ухвала суду про її затвердження є чинною і набрала законної сили. Окрім того, рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що на час укладення зазначеної мирової угоди та ще тривалий час поспіль у позивача не було жодних законних прав та підстав щодо зазначеного майна. Наявність позову в суді жодним чином не означає, що кожний відповідач обмежений, а тим більше перебуває під категоричною забороною розпоряджатися своїм майном чи відчужувати його. Звертаючись до суду за захистом порушеного права, позивач не довів існування такого права, а рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлена його відсутність на час вчинення відповідачами оскаржуваних дій. Також не погоджуються з припущенням позивача про несумлінність дій батьків (матері малолітньої дитини, як позивача про стягнення аліментів), які діяли в межах закону та в інтересах малолітньої дитини, вживаючи заходів, спрямованих на забезпечення виконання конституційного обов`язку батька щодо утримання своєї малолітньої дитини. Матір малолітньої дитини діяла сумлінно і добросовісно, оцінюючи потенційні матеріальні ризики для інтересів малолітньої дитини, які є пріоритетними за визначенням закону. Дії батька малолітньої дитини є сумлінними та добросовісними з цих же доводів.Тому дії відповідачів є очевидно законними, сумлінними, спрямованими на першочергове забезпечення інтересів дитини, що і визначено та встановлено наведеними вище аргументами та нормами закону. В свою чергу, представником позивача було направлено до суду відповідь на відзив, у якому він зазначив, що Відповідач свідомо спотворює факти та необґрунтовано приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, що підтверджується наступним. В межах провадження щодо апеляційного оскарження ухвали Рівненського міського суду від 05.12.2019 року про затвердження мирової угоди у справі № 569/18066/19, апеляційним судом насамперед було надано оцінку законності постановлення оскаржуваної ухвали судом. Навіть у самій апеляційній скарзі, [PERSON] зазначав про те, що існують підстави вважати, що дана справа та укладена в її межах мирова угода були юридичним механізмом уникнення відповідальності перед кредитором [PERSON] - [PERSON] , оскільки на момент пред`явлення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (без розірвання шлюбу), судом більше 8 (восьми) місяців розглядався спір про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 311 600 грн., при цьому, об`єкти нерухомого майна, що належали [PERSON] на момент укладення та затвердження мирової угоди - були єдиними активами, на які примусово могло бути звернуто стягнення в інтересах його Кредитора. Тобто, ключовий висновок апеляційного суду про те, що «дії відповідача і позивача у справі № 569/18066/19, між якими ухвалою суду від 05.12.2019 затверджено мирову угоду щодо способу виконання батьком малолітньої дитини конституційного обов`язку щодо її утримання, на думку суду є законним», стосується саме процесуальної оцінки наявності у сторін права на укладення такої мирової угоди в межах цивільної справи та законності постановляння судом ухвали про її затвердження. Таким чином, в межах апеляційного оскарження ухвали Рівненського міського суду від 05.12.2019 року у справі № 569/18066/19, апеляційним судом було насамперед встановлено обставини, чи не суперечить закону мирова угода та чи не порушує права чи свободи інших осіб. Саме ці питання були предметом оцінки апеляційним судом, поряд з цим, апеляційним судом не оцінювався та не досліджувався правочин - Договір про припинення права на аліменти № 5021, який посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем, за яким з власності [PERSON] одночасно вибули обидва об`єкта нерухомого майна спорідненій особі, на предмет наявності у такого правочину ознак фраудаторного правочину та ознак вчинення його на шкоду інтересам кредитора [PERSON] . Апеляційний суд лише констатував наявність процесуального права на укладення сторонами мирової угоди та дотримання судом вимог закону при її затвердженні, однак він не надавав правової оцінки добросовісності дій [PERSON] та [PERSON] при укладенні оспорюваного Договору та не здійснював оцінку таких дій крізь призму наявності наміру порушити права [PERSON] чи завдати йому шкоди. Всупереч твердженням Відповідача про те, що «можна припустити, що сторони у справі заміняють правосуддя і самі визначають, яким буде рішення у справі, що насправді не далеко не так» та «наявність спору не свідчить про те, що позивач має беззаперечні очікування на його повне задоволення», слід зауважити на тому, що суд за наслідками розгляду спору лише підтверджує наявність чи відсутність заявленого Позивачем у такому спорі права. Відповідач ( [PERSON] ), якщо він порушив зобов`язання, на будь-якій стадії спору з Кредитором чітко усвідомлював ризик можливого задоволення позовних вимог про стягнення коштів, тому рішення апеляційного суду у справі № 560/959/19 про стягнення боргу, яке набрало законної сили 14.07.2020 року фактично лише підтвердило право [PERSON] на отримання коштів від [PERSON] після порушення останнім своїх зобов`язань та юридично надало можливість примусового виконання такого зобов`язання [PERSON] . Категорично неправильно і неприпустимо стверджувати про те, що до моменту ухвалення такого рішення, не існувало зобов`язання [PERSON] щодо повернення коштів, оскільки обов`язок повернути кошти Замовнику виник з Договору підряду і існував у Підрядника, саме з моменту порушення ним зобов`язання. Поряд з цим, враховуючи те, що сума коштів, що підлягала поверненню Підрядником була спірною, недобросовісний Підрядник, усвідомлюючи порушення ним своїх зобов`язань, припускав можливість підтвердження судом факту порушення ним своїх зобов`язань та ймовірність стягнення з нього коштів. Таким чином, саме матеріальне право щодо отримання коштів від недобросовісного підрядника, виникло у [PERSON] на підставі Договору підряду, зокрема, з моменту порушення зобов`язань зі сторони [PERSON] . Відтак, Позивач вправі стверджувати про те, що усі подальші дії [PERSON] є такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за порушення своїх зобов`язань та якнайшвидше приведення свого майнового стану до такого, який би не міг забезпечити примусове виконання рішення суду про стягнення з нього коштів на користь [PERSON] . Також у своєму відзиві Відповідач вдається до припущень про те, що «навіть у випадку, якщо дії матері були зумовлені наявним позовом, тим більше, вона діяла сумлінно і добросовісно, оцінюючи потенційні матеріальні ризики для інтересів малолітньої дитини, які є пріоритетними за визначенням закону. Дії батька малолітньої дитини є сумлінними та добросовісними з цих же доводів». У контексті таких доводів, варто зазначити на необхідності визначення співмірності вжитих заходів спрямованих на забезпечення інтересів малолітньої дитини безпосередньо заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] . Зокрема, з позовної заяви [PERSON] вбачається, що вона просила стягнути з [PERSON] аліменти в частці 30% від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини. Як вбачається з відповіді ГУ ДПС у Рівненській області щодо доходів [PERSON] за 2020 рік, отриманої в ході примусового виконання рішення про стягнення боргу з [PERSON] , у 1-му кварталі 2020 року [PERSON] не задекларував жодної офіційної гривні доходу від підприємницької діяльності. А за 2020 рік взагалі не подавав податкової декларації. Зазначена [PERSON] в позові сума доходу [PERSON] не відповідає дійсності та є абсолютно не обґрунтованою. При цьому, мінімальний рекомендований розмір аліментів для дітей від 6 до 18 років станом на 01 грудня 2019 року (дату затвердження мирової угоди) складав -2218 грн., тому саме цією сумою керувався б суд при визначенні розміру аліментів, які підлягали стягненню з [PERSON] . Станом на грудень 2019 року, неповнолітній син подружжя у спорі № 569/18066/19 - [PERSON] мав повних 11 років 10 місяців, відтак, при укладенні мирової угоди між його батьками, до досягнення ним повноліття фактично лишалося 6 років і 2 місяці (74 місяці). Якщо навіть подвоїти мінімальний рекомендований розмір аліментів для дітей від 6 до 18 років на наступні роки з врахуванням його щорічного зростання, до досягнення повноліття [PERSON] та порахувати суму потенційних аліментних зобов`язань [PERSON] у середньому розмірі 4500 грн. на місяць, до повноліття сина [PERSON] мав би сплатити на утримання сина орієнтовно 333 000,00 грн. (74 місяці*4500 грн. = 333 000,00 грн.). Тобто, за умови реального розгляду справи № 569/18066/19 про стягнення аліментів та наявності дійсного наміру їх стягнення з [PERSON] у його дружини [PERSON] , загальний сукупний розмір таких аліментних зобов`язань не перевищив би 300-400 тис. грн. Поряд з ним, відчужені частки [PERSON] у об`єктах нерухомого майна (1/2 частки цілої квартири [ADDRESS] та 1/2 частки цілої квартири [ADDRESS] ) коштували не менше 500 000,00 грн., кожна. У випадку, якби між подружжям (без розірвання шлюбу) дійсно був спір щодо утримання спільного сина і сторони шлюбу дійсно були б зацікавлені у реальному припиненні права на аліменти, для цього цілком достатньо було б відчуження батьком на користь сина одного з об`єктів нерухомого майна, що належало [PERSON] , а не обох. В судовому засіданні представник позивача просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] , від імені якого діє законний представник мати [PERSON] - адвокат Лук`янова М.Л. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, посилалася на підстави викладені у відзиві. Третя особа, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І., в судове засідання не з`явився, від Приватного нотаріуса Круліковської Олександри Андріївни надійшло повідомлення про те, що Круліковський А.І. тимчасово зупинив нотаріальну діяльність у зв`язку з службою в ЗСУ. Представник третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради в судовому засіданні просила прийняти рішення в інтересах дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 16.01.2019 року, [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Відповідача - [PERSON] про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення сплачених грошових коштів та пені. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2019 року було відкрито провадження у цивільній справі №569/959/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення сплачених грошових коштів та пені. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.02.2020 року в позові [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення сплачених грошових коштів та пені, відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного суду від 14.07.2020 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2020 року скасовано, позов [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення грошових коштів і пені задоволено частково. Договір підряду на ремонтно-будівельні роботи від 30 серпня 2018 року розірвано. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 155 800 (сто п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот) гривень збитків та 155 800 (сто п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот) пені. На виконанні державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Штогрін О.В. перебуває виконавче провадження №62864562 з примусового виконання виконавчого листа № 569/959/19, виданого 13 серпня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 155800.00 грн. збитків та 155800.00 грн. пені. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.12.2019 у справі №569/18066/19 за результатами розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої зазначене вище нерухоме майно (в частках) перейшло у власність неповнолітнього сина [PERSON] - [PERSON] . 24.12.2019 року [PERSON] та [PERSON] від імені якого діє мати [PERSON] , уклали договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на квартиру, з метою врегулювання спору між ними про стягнення аліментів. Відповідач зобов`язався передати сину, [PERSON] , [INFO] , своє право власності на нерухоме майно (1/2 частки квартири за [ADDRESS] , загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м. та 1/2 частки квартири за [ADDRESS] загальною площею 39 кв.м., житловою площею 18 кв.м.) в рахунок сплати аліментів за весь період до досягнення сином 18-річного віку. Після цього вважатиметься, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання щодо сплати аліментів, З інформаційної довідки № 276722868 від 27.09.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 24.12.2019 р. зареєстровано частки права власності на квартиру [ADDRESS] та частки права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі Договору про припинення права на аліменти № 5021, який посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем. Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області №569/18066/19 від 05.12.2019 відмовлено, зазначену ухвалу, якою затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , за умовами якої зазначене вище нерухоме майно (в частках) перейшло у власність неповнолітнього сина [PERSON] - [PERSON] залишена без змін і вона набрала законної сили. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). В обгрунтування недійсності правочинів [PERSON] посилається на ті обставини, що укладення Договору про припинення права на аліменти № 5021, який посвідчений 24.12,2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем, було спрямовано на ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з [PERSON] боргу в сумі 311600.00 грн, тому такий договір має ознаки фраудаторного та має бути визнано судом недійсним. Надаючи оцінку зазначеним посиланням, суд виходить з наступного. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин в порушення вимог закону щодо обов`язковості судового рішення про стягнення коштів. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. В постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) вказано, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Так, на момент вчинення оскаржуваного договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на квартиру (24 грудня 2019 року), [PERSON] не був боржником по відношенню до [PERSON] , а отже у конструкції фраудаторності відсутній такий її елемент, як момент укладення договору, який у кваліфікації цього правочину має визначальне значення. Припущення про наявність у [PERSON] у майбутньому боргових зобовязань перед позивачем, є недостатніми для надання оскаржуваному договору від 24.12.2019 року кваліфікації як фраудаторного правочину. Оцінюючи доводи позову [PERSON] суд зазначає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на наявність умислу в діях відповідача-1 щодо умисного ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу і факт обізнаності боржника про наявність такого рішення. Лише в разі встановлення цих обставин норми статті 215 та статей 203 ЦК України, у сукупності можуть бути правильно застосованими. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 215 ЦК України, виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача-1 щодо ухилення від виконання рішення суду, що набрало законної сили та, зокрема, його обізнаності про сам факт існування такого рішення взагалі на час укладання договору від 24.12.2019 року та встановленого рішенням суду у нього зобов`язання. Наведені позивачем правові позиції Верховного Суду не підлягають до застосування, оскільки стосуються принципово інших правовідносин, де позивач мав визнані та реально/фактично існуючі права, а відповідач мав такі ж визнані та фактично існуючі обов`язки і вказані обставини достеменно існували та були встановлені судами. Посилання позивача на наявність у нього будь яких законних прав, які порушені відповідачем у справі №569/18066/19 також спростовуються наступними доказами. А саме: ухвала суду, якою затверджена мирова угода між сторонами, прийнята судом 05.12.2019 року; рішення суду №569/959/19 про стягнення боргу на користь позивача набрало законної сили 14.07.2020. Також варто зазначити, що рішенням суду першої інстанції у справі №569/959/19 від 11.02.2020 року було відмовлено в задоволені позову було відмовлено повністю. Крім того [PERSON] в апеляційному порядку оскаржував ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області №569/18066/19 від 05.12.2019 за результатами розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, якою затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої зазначене вище нерухоме майно (в частках) перейшло у власність неповнолітнього сина [PERSON] - [PERSON] . Так, Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області №569/18066/19 від 05.12.2019 відмовлено, ухвала від 05.12.2019 р. залишена без змін та набрала законної сили. Рівненським апеляційним судом було встановлено: «з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про стягнення аліментів звернулася [PERSON] . В ході розгляду справи сторони уклали мирову угоду, яку подали до суду для визнання. З метою врегулювання спору між ними про стягнення аліментів [PERSON] та [PERSON] домовилися про укладення ними в порядку, передбаченому статтею 190 Сімейного кодексу України, договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Відповідач зобов`язався передати сину, [PERSON] , [INFO] , своє право власності на нерухоме майно (1/2 частки квартири за [ADDRESS] , загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м. та 1/2 частки квартири за [ADDRESS] загальною площею 39 кв.м., житловою площею 18 кв.м.) в рахунок сплати аліментів за весь період до досягнення сином 18-річного віку. Після цього вважатиметься, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання щодо сплати аліментів. З моменту підписання мирової угоди позивач відмовляється від своїх позовних вимог про стягнення аліментів з [PERSON] , зобов`язується самостійно утримувати сина та не порушувати питання стягнення аліментів з відповідача. Апеляційним судом також встановлено: «Дії відповідача і позивача у справі №569/18066/19, між якими ухвалою суду від 05.12.2019 затверджено мирову угоду щодо способу виконання батьком малолітньої дитини конституційного обов`язку щодо її утримання, на думку суду, є законними. Усі дії щодо реалізації наведених прав та обов`язків вчинені з дотриманням вимог закону та процесуальних норм, зокрема, судом залучено орган опіки та піклування, дотримані вимоги нотаріального посвідчення договору та інші. Посилання апелянта на наявність у нього будь-яких законних прав, які порушені відповідачами апеляційним судом відхиляються як такі, що не відповідають встановленим обставин здобутим доказам у справі. Так, оскаржувана ухвала суду, якою затверджена мирова угода між сторонами, постановлена судом 05.12.2019 року. Рішення суду у справі №569/959/19 про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] набрало законної сили 14.07.2020 року. При цьому, рішенням суду першої інстанції у справі №569/959/19 від 11.02.2020 року було відмовлено в задоволені позову повністю. За наведеного, відсутні підстави вважати, що укладаючи мирову угоду 05.12.2019 [PERSON] діяв недобросовісно і з наміром уникнути в майбутньому виконання рішення суду про стягнення коштів на користь апелянта. Сама лише наявність спору не свідчить про те, що позов підлягає повному задоволенню. Окрім того, процесуальним законом передбачена можливість вжиття заходів забезпечення позову. У справі про стягнення боргу [PERSON] не скористався своїми процесуальними правами та законними можливостями виключити у відповідача право відчужувати належне йому майно у будь-який спосіб.» Апеляційним судом також встановлено: «Як вбачається із доданих апелянтом документів, виконавче провадження за виконавчим документом про стягнення коштів на користь апелянта, було відкрите постановою державного виконавця від 25.08.2020 року, тобто суттєво пізніше в часі, ніж була затверджена мирова угода оскаржуваною ухвалою. На час укладення мирової угоди про виконання обов`язку по сплаті аліментів на малолітнього сина у [PERSON] не настало і не існувало жодних зобов`язань із погашення заборгованості перед кредитором.» Ще однією обставиною, встановленою апеляційним судом є: «Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує положення статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів, та яка передбачає, що якщо під час розподілу грошових сум стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги. Вимоги апелянта віднесенні до п`ятої - останньої черги, тоді як аліментні зобов`язання - до другої, при чому, задоволення таких зобов`язань не пов`язані із видом такого стягнення (чи то періодичні стягнення аліментних платежів, чи шляхом переходу права власності на нерухоме майно платника аліментів з припиненням аліментних зобов`язань). Оцінюючи обставини справи в сукупності з нормами закону, якими вони регулюються, апеляційний суд приходить до переконання про те, що укладення мирової угоди між сторонами є законним і таким, що не порушує прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб, а дії сторін спору спрямовані на першочергове забезпечення інтересів дитини». Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, що Договір про припинення права на аліменти №5021, який посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем, у зв`язку із його укладенням порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, наявність умислу сторін правочину і те, що має ознаки фраудаторного. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, представник відповідача 2 - адвокат Лукянова М.Л. стверджувала, що не можливо погодитись з припущенням позивача про несумлінність дій батьків (матері малолітньої дитини, як позивача про стягнення аліментів), які діяли в межах закону та в інтересах малолітньої дитини, вживаючи заходів, спрямованих на забезпечення виконання конституційного обов`язку батька щодо утримання своєї малолітньої дитини. Навіть, якщо припустити, що дії матері (позивачки у справі про стягнення аліментів) були зумовлені наявним позовом, тим більше, вона діяла сумлінно і добросовісно, оцінюючи потенційні матеріальні ризики для інтересів малолітньої дитини, які є пріоритетними за визначенням закону. Дії батька малолітньої дитини є сумлінними та добросовісними з цих же доводів. Оспорюваний правочин був укладений у відповідності до вимог діючого законодавства, волевиявлення сторін правочину було направлено саме на укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на квартиру, на виконання цього договору було передано майно. Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, від 12 вересня 2022 року у справі справа № 177/31/21 також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 11 січня 2023 року у справі № 274/2571/20 виходив з наступного: «При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось». Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що позивачем, не доведено належним чином підстави визнання правочину недійсним, передбачені ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, позивач не є стороною оспорюваного договору дарування й цим правочином жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивача, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed