Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача суму позики у розмірі 12000,00 дол. США та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 4183,85 грн за період з 13 серпня 2022 року по 06 грудня 2022 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у серпні 2022 року між сторонами укладено договори позики грошових коштів, у відповідності до яких позивач позичив відповідачу спірну суму. Відповідач у визначений строк, тобто до 12 серпня 2022 року грошові кошти не повернув та таким чином прострочив виконання зобов`язання, а тому просить стягнути спірні кошти згідно з ст. ст. 1046 та 625 ЦК України. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем подано відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що розписка не є договором позики у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак між сторонами відсутні договірні правовідносини. Окрім цього, аналізуючи умови розписки то така не містить факту передачі коштів, а тому, на його думку, відсутній обов`язок повернення таких коштів зі сторони відповідача. Щодо стягнення 3% річних за порушення грошового зобов`язання то така вимога позову є необґрунтована, адже позивач не звертався до відповідача із вимогою про повернення грошових коштів. З урахуванням наведеного, просить у позові відмовити. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, який містить наступні пояснення. Аргументи відповідача про відсутність грошового зобов`язання перед позивачем спростовуються розпискою, яка видається після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору так і факт отримання грошових коштів. Відповідач власноручно склав та видав розписку, згідно з якої зобов`язався повернути грошові кошти у певний строк, однак цього не зробив. Позивач неодноразово надсилав відповідачу смс-повідомлення щодо повернення боргу, однак останній грошові кошти відмовлявся повернути. Просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить такий задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, враховуючи думку представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутності відповідача, наявність відзиву на позовну заяву, суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 09 серпня 2022 року [PERSON] видав розписку про те, що «зобов`язуюсь повернути кошти у розмірі 12000,00 доларів США до 12 серпня 2022 року, [PERSON] , паспорт [NUMBER] ». Підпис [PERSON] . Дані обставини встановлені із оригіналу розписки, яка оглянута судом у судовому засіданні 30 березня 2023 року та копія якої долучена до матеріалів справи. У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. Відповідач наводить аргументи про те, що розписка не є договором позики та така не підтверджує факт передачі коштів [PERSON] відповідачу, оскільки про це не вказано у самій розписці. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`заний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верхового Суду від 26 квітня 2022 року (справа № 753/1349/20) за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У зв`язку із наведеним суд прийшов до переконання про те, що видана відповідачем розписка підтверджує факт укладення договору позики та отримання відповідачем грошових коштів від позивача із зобов`язанням повернути такі у строк вказаний у розписці. У зв`язку із установленим, суд критично оцінює доводи відповідача щодо не укладення договору позики, а відтак і відсутність договірних зобов`язань між сторонами. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що оскільки розписка від 09 серпня 2022 року містить істотні ознаки, які характерні для договору позики, із її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення сторонами угоди дій, характерних для такого договору, наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів, а відтак, суд прийшов до висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку повернення грошових коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг у розмірі 12000,00 дол. США, а позов в цій частині задовольнити. Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Позивач просить стягнути три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 13 серпня 2022 року(наступний день за строком повернення боргу вказаним у розписці) по 06 грудня 2022 року (день підписання позовної заяви позивачем) у розмірі 4183,85 грн відповідно до розрахунку наведеного у позовній заяві. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» ведено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Отже, у період з 13 серпня 2022 року по 06 грудня 2022 року в Україні діяв воєнний стан, а відтак відповідач звільнений від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання у відповідності до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а тому суд прийшов до переконання про те, що у такій позовній вимогі необхідно відмовити. У зв`язку із установленим, аргументи відповідача про відсутність підстав для стягнення 3% річних від простроченої суми боргу, суд не бере до уваги, адже судом застосовано правові норми, які регулюють звільнення відповідача від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України у період дії воєнного стану в Україні. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що оскільки між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини за договором позики від 09 серпня 2022 року, які не виконані стороною відповідача та звільнення відповідача від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України, тобто у силу закону, а тому у відповідності до умов договору та норм Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що заявлені у справі вимоги необхідно задовольнити частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4430,07 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 4387,98 грн.

Outcome: partial