Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 28.04.1987 почала працювати у Дніпропетровському науково-дослідному інституті гастроентерології на посаді старшого лаборанта. У даному закладі позивач працювала 28 років, стала кандидатом медичних наук, старшим науковим співробітником та завідувачем діагностичного відділу Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України». При цьому жодних нарікань на роботу позивача ні у адміністрації установи, ні у співробітників, ні у пацієнтів ніколи не було. З 2007 року, позивач почала працювати над дисертацією на здобуття наукового ступеня доктора медичних наук на тему - « Хронічний панкреатит: діагностичні та лікуваньні аспекти клініко-морфологічних варіантів». В липні 2011 року на посаду директора Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України» було призначено [PERSON] . У 2012 році, відповідач став моїм науковим консультантом. У 2013 року робота позивача була завершена. 23.09.2014, [PERSON] вкорте надав моїй роботі позитивну оцінку та просив прийняти її до офіційного захисту. Попередній захист, позивач пройшла 22.12.2014 році. Після попереднього захисту дисертації, відповідач несподівано надав негативну оцінку деяким аспектам роботи. [PERSON] , після попереднього захисту роботи, всупереч «Порядку присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника», затвердженого Постановою КМУ №567 від 24.07.2013, незаконно створив комісію в інституті для додаткового розгляду дисертації позивача. Після цього, позивач була змушена звернутися до голови спеціалізованої вченої ради академіка [PERSON] щодо неправомірних дій відповідача. Після цього ставлення, [PERSON] до позивача ще більше погіршилося, так 03 березня 2015 року на засіданні спеціальної ради було зачитало лист [PERSON] , в якому він заявив, що позивач створила такі умови, що він не може на неї впливати та керувати її роботою, тому просив зняти з нього наукове консультанство, хоча наукового консультанта призначає та змінює Вчена рада установи, в якій виконується дисертація - тобто Іститут, а не спеціалізована вчена рада. Після цього, відповідач постійно викликав позивача та змушував писати пояснювальні записки без будь-якого приводу. В Дніпропетровському науково-дослідному інституті гастроентерології, позивач працювала до 2015 року. Апеляційним судом була поновлена на роботі, остаточно була звільнена в серпні 2017 року. В подальшому, позивач працювала в ТОВ «Ендотехномед» медичний центр «клініка Гарвіс» з 2017-2019 роки, а з 2020 року та по теперішній час, позивач працює в ТОВ «Скай-Віннер» центр сімейного здоров`я та реабілітації «Геліос». Після захисту докторської, [PERSON] , постійно перешкоджає позивачу у її професійній діяльності, пише листи до різних установ. Виступаючи на конференціях в ГО «Українська гастроентерологічна асоціація», відповідач звинуватив позивача у надуманих злочинах. 23-24 вересня 2021 року у Києві, в рамках науково-практичної конференції «ХІІІ Український гастроентерологічний тиждень», на якому [PERSON] привселюдно висловив неправдиву інформацію щодо роботи позивача. Це стало позивачу відомо від професора [PERSON] , яка була присутня на з`їзді. Професор [PERSON] говорив, що, вчена рада інституту прийшла до висновку про невідповідність дисертації позивача вимогам п.10 «Порядку присудження наукових ступенів», що первинна документація відсутня, що дисертація позивача виключена з плану підготовки кадрів і виконання дисертаційних робіт інституту. Також, звинуватив позивача в тому, що вона продовжувала публікувати наукові статті, ті що вже були опубліковані раніше. Що позивач не вказувала, що її робота була виконана в інституті гастроентерології, назвав це плагіатом та порушенням академічної доброчесності. Крім того, зазначив, що ДУ «Інститут гастроентерології НАМН України» не направляв дисертацію позивача на захист, що вона сфальсифікувала документи по апробації дисертації. Фактично [PERSON] своїми діями, прилюдно осоромлював позивача, звинувачує її у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 358 КК україни. Внаслідок поширення негативної недостовірної інформації, позивач вимушена виправдовуватися перед знайомими, друзями, колегами по роботі, пацієнтами, що дії [PERSON] неправдиві та не стосуються її особисто. Розповсюдження [PERSON] неправдивої інформації спотворила та принизила оцінку діяльності позивача з боку громад кості та суспільства в цілому, породила сумніви щодо дотримання позивачем моральних норм та спричинила збитки її діяльності. Крім того, позивач зазначає, зо її наукова робота отримала визнання наукової спільноти в України, після чого вона отримала визнання науковців Європи та отримала відзнаку. На підставі зазначеного, позивач просить, визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, розповсюджена інформація [PERSON] серед членів ГО «Українська гастроентерологічна асоціація», щодо висловлювань та направлення листів до ГО «Українська гастроентерологічна асоціація», з приводу нібито академічної недоброчестності та наукової фальсифікації за сторони [PERSON] , та зобов`язати [PERSON] спростувати зазначену вищевикладену недостовірну інформація, шляхом направлення листа до ГО «Українська гастроентерологічна асоціація» із спростуванням неправдивої інформації щодо [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2022, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Згідно з частиною першою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі - Постанова Пленуму від 27 лютого 2009 року) визначено поняття ділової репутації фізичної особи, під якою розуміють набуту особою суспільну оцінку її ділових і професійних якостей у разі виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, а під гідністю розуміють визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно зі ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2021 року у справі №761/32924/19- ц про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації сформована наступна правова позиція. Верховний Суд зазначає, що у справах про захист гідності, честі Та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності: поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій. а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Lingens v. Austria" зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: "Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе". Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо,- а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі №61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76-77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами як письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показанням свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на свободу дотримання своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Під час розгляду справи, судом не було встановлено, що саме відповідачем було розповсюджена недостовірна інформація, яку позивач вважає недостовірною та такою, що принижують її права на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації. Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача на те, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в такий же спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, доказів того, що позивач скористався своїм правом на відповідь, матеріали справи не містять. Крім того, позивачем [PERSON] не було подано заяву до суду щодо проведення лінгвістичної експертизи та не надано експерта за підсумками якого можливо було б встановити висловлювання [PERSON] на адресу [PERSON] . Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Що стосується розподілу судових витрат, то вони відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок сторін, що їх понесли.

Outcome: dismissed