Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в подальшому надала позовну заяву в новій редакції, відповідно до якої просила визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову позивачка вказала, що з 1984 року, будучи неповнолітньою мала реєстрацію та фактично мешкала однією сім`єю спільно зі своїм батьком [PERSON] та рідним братом [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є комунальною власністю територіальної громади м.Добропілля та перебуває на балансі у КП «Добропільська служба єдиного замовника». 23.03.1993 р. змінила реєстрацію місця свого проживання з адреси [ADDRESS] , на адресу: [ADDRESS] , але фактично продовжувала бути членом сім`ї свого батька, як головного квартиронаймача і постійно відкрито проживала та добросовісно користувалась спільно зі своїми рідними житлом по [ADDRESS] . 11.02.2009 року було переоформлено договір найму на вказану житлову площу на брата [PERSON] , оскільки батько [PERSON] став мешкати за іншою адресою та виписався з даної квартири. Фактичним квартиронаймачем став [PERSON] , за яким вона, її чоловік та діти фактично продовжили проживати однією сім`єю до смерті брата, який помер [INFO] . Після смерті брата позивачка звернулась до виконкому Добропільської міськради для переоформлення договору найму на відповідну житлову площу за адресою [ADDRESS] , але отримала письмову відмову від 27.05.2021р., з підстав відсутності у неї реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Після смерті брата та до теперешнього часу позивачка продовжує разом зі своїм чоловіком мешкати у спірній квартирі, належно доглядати за нею, сплачувати комунальні послуги й нести будь- які інші витрати, пов`язані з утриманням, підтриманням та поліпшенням житла і житлових умов. Зазначала, що не має житла у власності, та за місцем реєстрації ніколи не проживала, бо там постійно проживають інші її родичі. Спірна квартира є єдиним фактичним постійним місце її проживання. З цих підстав просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою від 20.12.2021 року дану справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 07.02.2022 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду та задоволено заяву про виклик свідків. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву про розгляд справи у відсутність представника. З вказаної заявит також вбачається, що позивач не заперечує проти позовних вимог, що свідчить про визнання позову з боку відповідача.. Представник третьої особи КП «Добропільська служба єдиного замовника» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Будь-яких заяв до суду від третьої особи не надходило. Відзиву на позов та заперечень третьої особи до суду не надходило. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Позивачка пояснила суду, що вона мешкала з 1984 року у квартирі за адресою [ADDRESS] , однією сім`єю зі своїм батьком та братом. Основним квартиронаймачем був батько [PERSON] , після того як він виписався та змінив місце свого проживання, договір найму вказаної квартири було переоформлено на її брата [PERSON] . Її брат не мав власної сім та вони весь цей час мешкали за адресою [ADDRESS] , разом. Брат помер [INFO] та при переоформленні договору найму квартири на себе їй було відмовлено, оскільки вона там не зареєстрована. За адресою де вона зареєстрована [ADDRESS] , проживала її бабка, квартира також комунальна. Вона прописалася з чоловіком до неї, щоб від підприємства отримувати вугілля та допомагати бабі, оскільки вугілля в квартирі по [ADDRESS] отримував брат, який був працівником вугільного підприємства. Зараз там проживає її дочка із своєю сім`єю. Вказує, що фактично весь час мешкала за адресою [ADDRESS] , із своєю сімєю та братом. Житла у власності не має. Просила задовольнити позовні вимоги. Допитана в\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її сусідкою, вона знайома з нею та її родиною тривалий час, оскільки мешкає за адресою [ADDRESS] з 1998 року. Знає позивачку з 1998 року, з моменту свого вселення. Зазначила, що коли вона в`їхала в будинок, сім`я позивачки вже там проживала у квартирі [ADDRESS] , а саме позивачка її чоловік, двоє дітей, батько позивачки та її рідний брат [PERSON] . Їй відомо, що позивачка зі своїм чоловіком та дітьми, своїм батьком та братом завжди мешкали однією сім"єю. Коли батько позивачки виїхав з квартири, брат позивачки та позивачка з чоловіком та дітьми залишились проживати разом. Їй відомо, що вони з братом мешкали однією сім"єю, вели спільний бюджет. Про це їй відомо, оскільки вона вхожа була до їх сім"ї, вони дуже часто спілкувались, бували вдома один у одного. Позивачка піклувалась про брата, а останній про позивачку, оскільки він не був одружений, не мав дітей. Сім"єю [PERSON] була його сестра - [PERSON] . В судовому засіданні було оголошено технічну перерву та від представника позивача надійшла заява про здійснення розгляду справи після технічної перерви без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просили задовольнити. Встановлені судом обставини. З копії паспорта позивача вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.7), що також підтверджується довідкою №16.01-08/2935 від 21.07.2021 року виданою відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області (а.с.17). З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26.07.1986 року, вбачається, що позивачка зареєструвала шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.10). З копій свідоцтва про народження позивача [PERSON] та [PERSON] вбачається, що їх батьком є [PERSON] , тому вони є рідні брат та сестра (а.с.8,9). Копією свідоцтва про смерть підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м.Добропілля Донецької області (а.с.12). З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради від 11.02.2009 року №124, було переоформлено договір найму на житлову площу в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , з батька [PERSON] , в зв`язку з випискою останнього на іншу адресу постійного проживання (а.с11). Станом на 06.01.2021 року квартиронаймачем житлового приміщення за адресою [ADDRESS] з 1984 року був [PERSON] , який [INFO] помер. Інших зареєстрованих осіб у вказаній квартирі не зареєстровано. З пояснень позивача встановлено, що після смерті брата\~ [PERSON] вона продовжує\~\~разом із своїм чоловіком проживати за адресою: [ADDRESS] , \~\~виконуючи обов`язки наймача, сплачує комунальні послуги (а.с.14). Позивач звернулась до виконавчого комітету Добропільської міської ради з заявою про переоформлення договору найму на квартиру за адресою: [ADDRESS] , але їй було відмовлено, оскільки зареєстрованих осіб за вказаною адресою не значиться (а.с.13). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №325865796 від 15.03.2023 року підтверджеється, що нерухомого майна за позивачем [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , не значиться (а.с.66). З пояснень позивача встановлено, що в квартирі [ADDRESS] вона мешкає з малечку, після одруження за вказаною адресою став мешкати і її чоловік. Вона з чоловіком, батьком [PERSON] та братом [PERSON] мешкали у вказаній квартирі однією сім"єю, у них був спільний побут. Батько в 2009 році виписався з даної квартири, у зв"язку з чим довогір найму на вказану житлову площу був переоформлений на брата [PERSON] , з яким вона мешкала однією сім"єю до самої його смерті. Відповідно до показань свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, вбачається, що [PERSON] фактично мешкала за адресою [ADDRESS] разом із квартиронаймачем її братом [PERSON] , з яким вони проживали разом як одна сім`я, вели спільне господарство. З актів ТОВ "Добропільске експлуатаційне підприємство № 2 від 21.07.2021 року(а.с.16) та від 13.05.2021 року (а.с.19) вбачається, що в ході обстеження квартири [ADDRESS] встановлено, що у вказаній квартирі з 2009 року проживали сумісно [PERSON] (до смерті [INFO] ), [PERSON] ( [PERSON] ) та її чоловік. Довідкою ПП "Добропільська РЕС "Південний" № 320 від 21.07.2021 року (а.с.18) підтверджується, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] за вказаною адресою з 1993 року не проживає, оскільки фактично мешкає за адресою [ADDRESS] . Норми права застосовані судом. Частиною першою\~статті 47\~Конституції України\~визначено,\~що кожен\~має право\~на житло.\~Держава створює\~умови,\~за яких\~кожний громадянин\~матиме змогу\~побудувати житло,\~придбати його\~у власність\~або взяти\~в оренду. Громадянам,\~які потребують\~соціального захисту,\~житло надається\~державою та\~органами місцевого\~самоврядування безоплатно\~або за\~доступну для\~них плату\~відповідно до\~закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом. Статтею 106 ЖК України\~встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Пленум Верховного Суду України у п.15\~постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що\~ст.33 Конституції України\~гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом установлено та визнано відповідачем, що позивачка будучи не зареєстрованою в квартирі за адресою [ADDRESS] фактично все своє життя мешкає у даній квартирі. Вказані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і були підтверджені свідченнями свідка, актами обстежень вказаної квартири на предмет встановлення осіб, які проживали в ній. Також дослідженими судом доказами підтверджено той факт, що з 2009 року основним квартиронаймачем у даній квартирі був [PERSON] , який є рідним братом позивачки, з яким вона з моменту переоформлення на нього договору найму на вказану житлову площу, проживала разом однією сім`єю разом зі своїм чоловіком та вела з наймачем спільне господарство. Даних, які б свідчили про те, що при вселенні позивачки до квартири за адресою [ADDRESS] не був дотриманий встановлений порядок вселення, судом не встановлено. Таким чином в судовому засіданні позивачем було доведено, що вона вселилась у спірне жиле приміщення в якості члена сім`ї наймача, постійно проживала разом із наймачем (зі своїм рідним братом з 2009 року по день його смерті) і вела з ним спільне господарство. Також суд вважає, що в судовому засіданні доведено, що вказане житло було постійним та єдиним місцем проживання позивача, а отже позивач має право на користування вказаною спірною квартирою, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають в цій частині задоволенню. Що стосується вимог позивача зобов`язати виконавчий комітет Добропільської міської ради надати дозвіл на укладення з позивачем договору найму спірної квартири, то суд вважає, що ці вимоги є передчасними, та не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст.141 ЦПК України, та вважає необхідним стягнути з відповідача виконавчого комітету Добропільської міської ради на користь позивача [PERSON] понесені витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн, сплата якого підтверджується доданою до матеріалів справи квитанцією №118 від 20.07.2021 року.

Outcome: partial