Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер її свекор - [PERSON] . [INFO] померла її свекруха - [PERSON] . [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . За життя [PERSON] заповіту не залишив. Після його смерті спадщину прийняла позивач. До спадкового майна входить, зокрема, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на який померлі за життя не оформили відповідних правовстановлюючих документів, що стало причиною відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину. Просить суд визнати за нею в порядку спадкування за померлим [INFO] чоловіком - [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: будинок [ADDRESS] . Позовна заява надійшла до суду 12 грудня 2022 року. Головуючий суддя своєю ухвалою від 14 грудня 2022 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у даній справі, підготовче судове засідання призначено на 16 січня 2023 року, судовий розгляд справи по суті призначений на 14 березня 2023 року та був відкладений на 03 квітня 2023 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Куликівською селищною радою надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про визнання позовних вимог в повному обсязі, а також про розгляд справи за відсутності представника селищної ради. Від в.о. завідувача Куликівською районною державною нотаріальною конторою Завалієвої В. В. надійшла заява про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та матеріали спадкової справи № 482/2016 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , суд приходить до наступного. Положеннями ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не заборонений законом, зокрема такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У абз. 2, 3 п. 1 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.55). Після його смерті відкрилася спадщина. Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] не заводилась, на випадок смерті [PERSON] заповіту не залишив (а.с. 76-77,89). Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (який був чинним на день смерті [PERSON] ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (який був чинним на день смерті [PERSON] ) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (який був чинним на день смерті [PERSON] ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (який був чинним на день смерті [PERSON] ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з довідкою Виблівського старостинського округу № 96 від 10 березня 2021 року, [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , разом з дружиною [PERSON] , 1935 р.н., сином [PERSON] , 1960 р.н., невісткою [PERSON] , 1963 р.н., та внуками [PERSON] , 1985 р.н. та [PERSON] , 1984 р.н. (а.с.11). [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.7). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1957 року (а.с.56). Аналізуючи норми законодавства, яке діяло на день смерті [PERSON] та матеріали справи, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] , які були спадкоємцями першої черги за законом, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном померлого, зокрема, житловим будинком в якому вони проживали, який частково належав померлому. [PERSON] померла [INFO] (а.с.9). Згідно з довідкою Виблівського старостинського округу № 162 від 18 жовтня 2022 року, [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] , 1960 р.н. та невісткою [PERSON] , 1963 р.н (а.с.12). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилась (а.с.71). Згідно з ч.1, ч.2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). Аналізуючи норми законодавства та матеріали справи, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син - [PERSON] , оскільки був спадкоємцем першої черги за законом, проживав з померлою на час відкриття спадщини та протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України не заявив відмову від спадщини. [INFO] помер [PERSON] (а.с.10). Згідно з довідкою Виблівського старостинського округу № 161 від 18 жовтня 2022 року, [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , разом з дружиною [PERSON] (а.с.13). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 1983 року (а.с.8). З матеріалів спадкової справи № 482/2016 вбачається, що 09 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до Чернігівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті чоловіка - [PERSON] (а.с.58). [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на шість земельних ділянок, які належали померлому [PERSON] (а.с.64-67). Таким чином, спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] . Інших спадкоємців, які претендують на спадщину судом не виявлено. Згідно з повідомленням в.о. державного нотаріуса Куликівської районної державної нотаріальної контори Завалієвої В. В. від 02.12.2022 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю у спадкодавця документів, підтверджуючих право власності на вищевказане майно за померлим (а.с.24). Згідно з довідкою КП "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" ЧОР від 06.09.2021 року станом на 31 грудня 2012 року (згідно з даними інвентаризаційної справи) на будинок [ADDRESS] право власності не зареєстровано (а.с. 21). При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, підлягають з`ясуванню та оцінюються судом записи у погосподарських книгах, ухвалені органами місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічний паспорт на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У копії технічного паспорту на даний будинок вказано, що він має наступну характеристику літерами: житловий будинок А-1, прибудова А1-1, веранда а-1, а1-1, ґанок а2,а3,а4, сарай Б-1, погріб б, В, гараж Г-1, рік побудови - 1958 (а.с. 23-25). У витягу з погосподарської книги № 5 Виблівської сільської ради народних депутатів на 1991-1995 роки, вказано, що головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Членами даного господарства були: дружина - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , внук - [PERSON] , [INFO] , внук - [PERSON] , [INFO] . Суспільна група господарства колгоспника станом на 01.01.1991 (а.с.14). З вищезазначеного витягу з погосподарської книги вбачається, що домогосподарство за адресою: [ADDRESS] відносилося до категорії колгоспного двору. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства відносилися до господарств колгоспників. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. З вищенаведеного вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору мали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з презумпції рівності часток, кожній з них фактично належало право власності на 1/6 частину майна колишнього колгоспного двору. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його син [PERSON] та дружина [PERSON] , кожен з них, зокрема, спадкував 1/12 частку майна колишнього колгоспного двору. Таким чином, частка [PERSON] та [PERSON] зросла до 1/4 (1/6 + 1/12). Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] , який успадкував, зокрема, 1/4 частку майна колишнього колгоспного двору. Таким чином, частка [PERSON] зросла до 1/2 (1/4+1/4). Після Смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] , яка успадкувала, зокрема, 1/2 частку майна колишнього колгоспного двору. Таким чином, частка [PERSON] зросла до 2/3 (1/2+1/6). Частка [PERSON] та [PERSON] у праві власності на майно колишнього колгоспного двору становить 1/6 частину за кожним з них. За таких умов, враховуючи, що будинок за адресою: [ADDRESS] , було побудовано до 05.08.1992 року, вказаний будинок належав до категорії колгоспний двір, судом було установлено, що частка [PERSON] у праві власності на житловий будинок, з урахуванням прийняття нею спадщини після померлого [INFO] [PERSON] складає 2/3 частин, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, згідно ст.ст. 15, 16, 1261, 1269, 1270 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial