Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

У листопаді 2021 року представник позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачам [PERSON] та [PERSON] належить по 1/3 домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , та складається з цегляного житлового будинку А-1 загальною площею 82,7 кв.м, житловою площею 35,0 кв.м., сараю Б - цегляного, паркану № 1, водоколонки I, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідачу [PERSON] належить 1/3 частка вказаного домоволодіння. Після вступу у спадщину, до якої входить вказане майно, позивачі зробили капітальний ремонт домоволодіння, утримують його в належному стані, несуть спільні витрати по утриманню та проведенню поточних ремонтів будинку. Відповідач у спірному будинку не проживає та не проживав, не утримує належну йому частку у майні, сплату комунальних послуг як співвласник не здійснює. Також, відповідачем у відношенні позивача [PERSON] був скоєний злочин, у зв`язку з чим остання звернулась із заявою про вчинення відносно неї [PERSON] кримінального правопорушення за ст. 195 КК України до Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2021 року по справі № 216/6766/21 зобов`язано службових осіб КРУП ГУНП в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у заяві [PERSON] від 18.10.2021 про вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи викладене, просили суд припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/3 частки у спільному майні, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також визнати право спільної сумісної власності на 1/3 частки [PERSON] у спільному майні, що знаходиться за вищевказаною адресою, за позивачами [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року було задоволено заяву представника позивачів [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на будинок [ADDRESS] , заборонивши його відчуження. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов 15 днів з дня отримання копії ухвали. Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та 21.12.2021 року надав його до суду, в якому зазначив, що з позовними вимогами не згоден у повному обсязі та заперечує проти них з огляду на наступне. 05.03.2008 року він отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частки майна, спадкодавцем якого був його батько, [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, складається з 1/3 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.03.2008 року відповідач отримав Витяг КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 18042135 про реєстрацію права власності на нерухоме майно на 1/3 частку домоволодіння, що знаходиться за вказаною адресою. Таким чином, відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частки вказаного домоволодіння. Частки співвласників домоволодіння є рівними. Щодо несплати ним комунальних послуг, як співвласника 1/3 частки домоволодіння за вказаною адресою зазначає, що він не проживає у вказаному домоволодінню та комунальними послугами не користується. Окрім того, відповідач хоч і проживає та користується житлом за іншою адресою, однак воно не належить йому на праві приватної власності. Іншого житла у власності не має, у зв`язку з чим позбавлення його права власності на 1/3 частки вищевказаного домоволодіння завдасть істотної шкоди його інтересам та позбавить відповідача єдиного власного житла. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником позивачів [PERSON] було надано до суду відповідь на відзив, у якому зазначено, що позивачі звернулись до суду про примусовий викуп 1/3 частки майна, належної відповідачу, що знаходить за адресою: [ADDRESS] . Те, що відповідачу належить частка вказаного майна позивачами не оспорюється. Також, відповідач жодного разу не проживав за вказаною адресою, не надав докази, що з моменту вступу у спадщину цікавився належним йому майном, хоча майно потребувало капітального ремонту. Капітальний ремонт домоволодіння був зроблений позивачами. Ухвалою суду від 16 березня 2023 року було відмовлено у клопотанні представників позивачів про зупинення розгляду справи. Представники позивачів - [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачі проживали у будинку та доглядали свого брата [PERSON] , батька відповідача, до його смерті. Відповідач довгий час в будинку не проживав. Оскільки будинок був занедбаний, тому відбудову, ремонт та догляд за домоволодінням здійснювали позивачки. Відповідача свідок бачила біля домоволодіння восени 2021 року, чула погрози відповідача щодо будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачі є її сусідами. В будинку до своєї смерті проживав батько відповідача та деякий час [PERSON] зі своєю донькою. Відповідач не навідувався. Певний час будинок залишався недоглянутим. Потім в домоволодінні почали проживати позивачки та здійснювати за ним належний догляд. Бачила, що відповідач приїжджав до будинку восени (2021 року) та спричинив скандал. Допитана у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] показала, що мешкає по сусідству з позивачами. Довгий час у будинку ніхто не проживав, потім позивачі почали займатися ремонтом будинку та облаштуванням садиби. Відповідача бачила ще маленьким на похоронах батьків позивачів, а також восени (2021 року), чула погрози відповідача щодо будинку. Допитаний у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] показав, що відповідача знав, коли той був ще малим, оскільки його будинок знаходиться по сусідству. Позивачі після смерті їх батьків навідувались до будинку, робили в ньому косметичний ремонт. Допитана у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] показала, що її будинок знаходиться по сусідству, межує городами з будинком позивачів. Після смерті батьків позивачів останні мешкали в будинку. Відповідача бачила ще маленьким, у подальшому його доля їй невідома. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] показав, що з позовом не згодний. На даний час має проблеми з житлом, оскільки проживає з матір`ю в однокімнатній квартирі. Спадщина відносно нього оформлена за законом. Позивачам не погрожував, а навпаки, пропонував виділити йому одну кімнату, за яку згоден сплачувати комунальні послуги. Останній раз був у будинку 29.11.2021 року. Відповідач мав наміри у ньому проживати, про що попередив за 3 дні позивачів, однак його до будинку не впустили. Суд, заслухавши сторони у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України\~\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу [PERSON] належить 1/3 частка спадкового майна її батька - [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається з домоволодіння, а саме: цегляного житлового будинку - А-1 загальною площею 82,7 кв.м, житловою площею 35,0 кв.м., сараю Б - цегляного, паркану № 1, водоколонки I, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2004 року, виданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-3656 (а.с. 15). Також, позивачу [PERSON] належить 1/3 частка спадкового майна її батька - [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається з домоволодіння, а саме: цегляного житлового будинку - А-1 загальною площею 82,7 кв.м, житловою площею 35,0 кв.м., сараю Б - цегляного, паркану № 1, водоколонки I, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказане підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2004 року, виданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-3660 (а.с. 16). Згідно копії Технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеного КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 27.12.2004 року, домогосподарство за адресою: [ADDRESS] складається з житлового будинку (А-1), літньої кухні (Б), гаража (В), водоколонки (I), огорожі (№1) (а.с. 18). Згідно копії Поверхового плану, загальна площа житлового будинку (А-1) за вказаною адресою становить 82,7 кв.м, житлова 35,0 кв.м. (а.с. 20, 21). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15394209 від 27.07.2007 року, 1/3 частка домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3656 (а.с. 22). Ринкова вартість 1/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , становить 77976,00 грн., що підтверджується копією Звіту про визначення вартості 1/3 частки вказаного домоволодіння від 06.11.2021 року (а.с. 32-59). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем майна свого батька - [PERSON] , померлого [INFO] , яке складається з 1/3 частки домоволодіння, яке в цілому складається з: цегляного житлового будинку - А-1 загальною площею 82,7 кв.м, житловою площею 35,0 кв.м., сараю Б - цегляного, паркану № 1, водоколонки I, замощення II, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2008 року, виданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Железної О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-687 (а.с. 80). Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.10.2021 року за № 278601934 та від 08.12.2021 року за № 289008801, зокрема, відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачам [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить в рівних частинах, по 1/3 частки, на праві приватної спільної часткової власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У відповідача [PERSON] право власності виникло на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 05.03.2008 року, виданого Другою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-687 (а.с. 17, 82, 83). Вказане підтверджується також копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18042135 від 11.03.2008 року, відповідно до якого, 1/3 частка домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 1-687 (а.с. 81). Відповідач [PERSON] з лютого 2009 року по теперішній час зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання від 08.12.2021 року за № 19492 та Актом проживання від 11.12.2021 року (а.с. 84, 85). Також, відповідачем було долучено до матеріалів справи Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.09.2022 року за № 310618919 відносно [PERSON] та від 23.09.2022 року за № 310621423 відносно [PERSON] (а.с. 162-164, 165-167). 18.10.2021 року [PERSON] звернулась до КРУП ГУНП із заявою щодо вчинення відносно неї [PERSON] кримінального правопорушення за ст. 195 КК України (а.с. 23-28). Згідно копії ухвали Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.10.2021 року, скаргу [PERSON] на бездіяльність органу досудового розслідування задоволено, зобов`язано службових осіб КРУП ГУНП в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у вказаній заяві від 18.10.2021 року (а.с. 29-31). 06.11.2021 року на підставі заяви [PERSON] та вищевказаної ухвали Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.10.2021 року до ЄРДР було внесено відомості за ознаками ст. 195 КК України (а.с. 113). На час розгляду справи позивачами та їхніми представниками не надано відомостей за результатами провадження, що унеможливлює встановити у справі факти та відповідні правовідносини. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено частиною першою статті 16 ЦК України. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до вимог\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~ст. 9 Конституції України. Так, у вказаній статті закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також\~\~не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивачів [PERSON] (1/3 частка), [PERSON] (1/3 частка) та відповідача [PERSON] (1/3 частка), правовий режим якої врегульовано ст.ст. 355-367 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суд зазначає, що інститут права спільної власності характеризується множинністю суб`єктів та єдністю об`єкта. Він оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком особам суб`єктам відносин власності (співвласникам). Причому відносини спільної власності можуть виникати між будь-якими суб`єктами права власності фізичними, юридичними особами, державою, територіальними громадами тощо. Суб`єкти права спільної власності, як і будь-який власник, на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном, але правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження №61-4536св18) зроблено висновок, що «частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2021 року в справі № 748/2338/19 (провадження №61-6929св21) зазначено, що: «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України (таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї) перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивачів [PERSON] , [PERSON] та відповідача [PERSON] , частки яких є рівними - по 1/3 частки на кожного. Відповідач на законних підставах набув правомочності співвласника вказаного домоволодіння, що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2008 року та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18042135 від 11.03.2008 року (а.с. 80, 81), та не оспорюється сторонами. Суд звертає також увагу, що з аналізу матеріалів справи вбачається, що вказане домоволодіння належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, однак у прохальній частині позову зазначено позовні вимоги щодо припинення права спільної сумісної власності відповідача на 1/3 частки у спільному майні та визнання цієї частки за позивачками. У зв`язку з чим, містяться розбіжності між позовними вимогами, викладеними у позові та встановленими обставинами справи з вимогами положень, що регулюють правовий режим права спільної часткової власності та права спільної сумісної власності. Суд відхиляє доводи позивачів, що вказана частка відповідача у праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння є незначною, оскільки вона є рівною з часткою позивачки [PERSON] (1/3 частка) та часткою позивачки [PERSON] (1/3 частка). Окрім того, суд зазначає, що не знайшли підтвердження доводи позивачів про те, що припинення права співвласника відповідача [PERSON] на частку у спільному майні, а саме домоволодінні за вказаною адресою, не завдасть істотної шкоди інтересам останнього. Також, суд вказує на те, що не проживання відповідача в оспорюваному будинку, не здійснення відповідачем як співвласником домоволодіння обов`язків щодо його утримання та сплати комунальних послуг, а також проведення позивачками капітального ремонту, облаштування та підтримання будинку у належному стані не може слугувати підставою припинення права власності відповідача, яке гарантоване законом. Як і не може бути підставою припинення права спільної часткової власності відповідача наявність конфлікту останнього з позивачами відносно проживання у вказаному будинку, що було з`ясовано під час допиту свідків, а також внесення відомостей до ЄРДР за ознаками ст. 195 КК України щодо можливих протиправних дій відповідача [PERSON] відносно позивачки [PERSON] , та доводи останньої щодо неможливості спільного володіння та користування оспорюваним будинком. Крім того, відповідач у наданих до суду заявах та власних показах заперечив вимоги позивачів щодо припинення його права власності на 1/3 частку в оспорюваному майні та визнання її за позивачками, наголошуючи на тому, що має намір реалізовувати своє право власності на спірний будинок шляхом безпосереднього проживання у ньому. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд, встановивши обставини справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять доказів, які б належним чином обґрунтовували правомірність припинення права власності відповідача щодо оспорюваного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] частка якого належить на праві спільно часткової власності [PERSON] , а також визнання права спільної часткової власності на 1/3 частки [PERSON] за позивачками. Отже, позовні вимоги суд вважає такими, що не відповідають вимогам закону, є недоведеними та не обґрунтованими належними доказами, а тому позов необхідно залишити без задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. За результатами судового розгляду позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення, а тому підлягають скасуванню заходи забезпечення позову у виді арешту майна, застосовані на підставі ухвали суду від 18 листопада 2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed