Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

05.09.2022 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Алеф», акціонерного товариства «Сенс Банк», приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» вимогами якої є визнання недійсними договору про надання медичних послуг №6985, угоди про надання споживчого кредиту №402221803, договору страхування №361.402221803.111 та відшкодування відповідачами у солідарному порядку витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано укладенням оспорюваних договорів під впливом застосування до позивача, з боку відповідачів, спільними та узгодженими діями, із заздалегідь встановленим розподілом обов`язків, нечесної та агресивної підприємницької практики, наслідком чого є недійсність оспорюваних договорів. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.09.2022 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, вказує, що за укладеними договорами: про надання медичних послуг їй не було надано усіх послуг; за договором про надання споживчого кредиту банк грошові кошти перерахував медичному центру, але послуг від останнього не отримано; за договором страхування її було застраховано, але вона не користується медичними послугами. Стверджує, що відповідачем «Медичний центр «Алеф» послуги зі склерозування судин надано не в повній кількості, а саме здійснено лише на одній нозі. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Алеф» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзиву не надав. Представник відповідача акціонерного товариства «Сенс Банк» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, подав до суду пояснення, у яких заперечує проти задоволення позову та вказує, що позивач не звернувся з письмовою вимогою до кредитора у строк 14 днів, що спростовує його посилання про порушення прав споживача фінансової послуги при укладенні кредитного договору. Також з боку позивача не було проведено дій з повернення кредитних коштів, а власноручний підпис [PERSON] на договорі свідчить про наявність згоди зі всіма умовами і відповідно зобов`язується їх виконувати належним чином. Представник відповідача «Страхова компанія «Альфа страхування» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзиву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до п. 1 договору про надання медичних послуг №6985 від 30.12.2021 р. виконавець зобов`язується надати медичні послуги з флебології, перелік і вартість яких зазначається у додатку 1 до цього договору і є невід`ємною його частиною, а пацієнт зобов`язується прийняти і оплатити отримані послуги у строки та на умовах, що встановлені у цьому договорі та на відповідних додатках і виконувати вимоги, які забезпечують якісне надання медичних послуг. Згідно додатку 1 до договору про надання медичних послуг склерозування судин включає 3 зони вартістю у 11571,00 грн. та компресійна терапія вартістю 2665,00 грн. Згідно акту надання послуг №СФ000006985 від 06.01.2022 р., укладеного між «Медичним центром «Алеф» та [PERSON] відповідно до умов договору №6985 від 30.12.2021 р., виконавцем було надано такі медичні послуги: склерозування судин зона у кількості 3 зони з урахуванням знижки вартістю у 10587,47 грн. та компресійна терапія вартістю 2436,53 грн. Відповідно до персональної карти пацієнта [PERSON] план лікування складається з проведення процедур на лівій та правій нозі. Згідно запису 06.01.2022 р. пацієнту було здійснено мікросклеротерапію на правій нозі кількістю 3 зони. 30.12.2021 р. між [PERSON] та АТ «Сенс Банк» укладено угоду про надання споживчого кредиту №402221803 за якою надано споживчий кредит у розмірі 13675,20 грн. позичальнику на споживчі цілі строком на 10 місяців з процентною ставкою 0,01% річних. Згідно заяви №361.402221803.111 про прийняття пропозиції укласти договір страхування від 30.12.2021 року укладено договір страхування між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа страхування» та [PERSON] в порядку та на умовах визначених в пропозиції (оферті) укласти договір страхування. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, при вирішенні спору про визнання недійсним договору позивач має довести, а суд встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення і настання відповідних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі ст. 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 19 Закону України " Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким чином, уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, позивач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Тобто, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі вартості послуг і кількості наданих послуг. Звертаючись до суду, позивач констатує сам факт порушення відповідачем даної норми закону, не посилаючись при цьому на те, в чому саме практика та дії відповідача при укладенні договору є нечесною та агресивною підприємницькою практикою. Крім того, слід зазначити, що додатком 1 до договору №6985 від 30.12.2021 р. сторони дійшли згоди щодо вартості - 11571,00 грн., кількості виконаної роботи - 3 зони кожна з яких вартістю 3857,00 грн., що підтверджує підпис позивача про ознайомлення з переліком і вартістю медичних послуг. Отже, суд робить висновок, що позивач не надав доказів в обґрунтування обставин, що зазначені в позовній заяві. Виходячи з цього, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed