Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач є біологічним батьком їх доньки [PERSON] . Проте з дня народження доньки відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків: не піклується про фізичний стан та духовних розвиток дитини, не виховує її, не спілкується з нею та не проявляє жодного інтересу до життя доньки. На підставі вищевикладеного просила позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON] . Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. У заяві від 15.03.2023 р. представник позивача просив про судовий розгляд у відсутності представника позивача та позивача. Від відповідача надійшов відзив від 29.01.2023р. в якому вказував, що обставини позову визнає, заперечень проти позову не має, просить задовольнити позов. Також зазначав, що просить розглядати справу в його відсутність (а.с. 52-53). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, в особі представника в судове засідання не з`явилася, про день час та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду надійшла заява, в якій третя особа просила розглядати справу без участі представника (а.с. 47). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач є матір`ю, відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.07.2014 р. Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 8). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2017 р. з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1200,00 грн. щомісяця, починаючи з 17 січня 2017р. та до повноліття дитини (а.с. 10-12). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП [NUMBER] державного виконавця Меюс А.О. , заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01.11.2022 р. складає 17 587,44 грн. (а.с. 15). У своїй письмовій заяві від 27.10.2022 р., підпис в якій засвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хорошко О.М. (реєстр №817), відповідач зазначав, що він не забрав дитину із пологового будинку без поважної причини, своїх батьківських обов`язків не виконував, не сприяв здобуванню дитиною середньої освіти, не виявляв щодо дитини батьківського піклування та не виконував обов`язки щодо матеріального утримання дитини, та не планує цього робити в подальшому (а.с.15). Відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дітей виконавчого комітету Слобожанської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 15.02.2023 р. №50, визнано доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 73-74). Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2022 р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 36). Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з невиконання батьком дитини батьківських обов`язків та регулюються ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 7 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7, ч.ч. 1-4 ст. 150, ст. 155, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 165 СК України, ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 150, ч. 1 та ч. 2 ст. 155, ч. 1 ст. 179, ч. 2 ст. 179, ст. 182, ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 191, ст. 242, ч. 1 ст. 243, ч. 1 ст. 247 СК України. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як встановлено судом із письмової заяви та відзиву відповідача, він визнає обставини, що викладені позивачкою в обґрунтування позову і підтверджує, що він свідомо та умисно не виконує своїх батьківських обов`язків щодо своєї доньки [PERSON] , [INFO] , не спілкується із дитиною, не піклується про її фізичний стан та духовний розвиток, не приймає участь в житті дитини, та неналежним чином виконує свій обов`язок щодо утримання дитини, незважаючи на наявність судового рішення щодо стягнення аліментів. Враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд приймає визнання обставин відповідачем, оскільки у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже вищевказані обставини є доведеними та не підлягають доказуванню. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (зокрема, серед інших Постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19) Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Враховуючи обставини справи суд дійшов переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам малолітньої дитини, так як відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показує поганий приклад щодо нехтування сімейними цінностями та байдужості до близьких родичів; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Навіть сам по собі факт визнання позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ствердження про невиконання своїх батьківських обов`язків в майбутньому свідчить про повну байдужість відповідача до своєї дитини та відсутність номерів змінити ставлення та поведінку до свої дитини. За такими обставинами позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що суд задовольнив позов в повному обсязі, та

Outcome: approved