Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

У грудні 2022 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області звернулися позивачки [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] у співвідношенні 3/5 та 2/8 часток відповідно. Відповідач [PERSON] належну йому 1/5 частину квартири подарував позивачці [PERSON] згідно договору дарування від 27.04.2021 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований в даній квартирі з 27.08.2000 року, не проживає в квартирі з 2007 року. Після оформлення договору дарування, не будучі співвласником нерухомого майна, добровільно не знявся з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. На неодноразові прохання добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не реагує. Своїми діями відповідач перешкоджає їм, як власникам квартири, здійснювати закріплене законом право володіння, користування і розпорядження нерухомим майном. Тривалим не проживанням (понад шість місяців) відповідач втратив право на користування належним їм житлом. Скасувати реєстрацію місця проживання відповідача самостійно вони не мають можливості, оскільки не мають на руках оригіналу паспорта відповідача. Тому вважають, що захист порушеного права можливий тільки в судовому порядку. Просять суд визнати відповідача [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням (квартирою) в [ADDRESS] та зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належним їм жилим приміщенням шляхом скасування реєстрації його місця проживання за вказаною адресою. Ухвалою від 15.12.2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, повістками, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. Відзив на позов також від відповідача не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, без участі відповідача, так як про дату, час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Вислухав пояснення позивачів, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачки [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позивачці [PERSON] належить 3/5 частки вищезазначеної квартири, що підтверджується: копією свідоцтва про право власності на житло від 05.10.1995 року №69-2, виданого Магдалинівською міжгосподарською дорожньою пересувною мехколоною; копією свідоцтва про право спадщину за законом, виданого 18.07.2016 року за реєстровим №1240 приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник В.В. та копією договору дарування 1/5 частки квартири від 27.04.2021 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15-19). \~ \~ \~ \~Позивачці [PERSON] належить 2/5 частки зазначеної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05.10.1995 року №69-2, виданого Магдалинівською міжгосподарською дорожньою пересувною мехколоною, рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13.04.2021 року у справі №179/1953/20 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18, 20-22). Позивачка [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачкою у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому у приміщенні/будинку осіб №1099 від 14.11.2022 року, довідкою Магдалинівської селищної ради від 21.03.2023 року, та довідкою [INFO] (а.с.6, 30, 71). Посилаючись на те, що відповідач з 2007 року не мешкає у квартирі за адресою [ADDRESS] , а його реєстрація перешкоджає позивачам, як власникам квартири, користуватися та розпоряджатися своїм майном, позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також усунути перешкоди у користуванні майном шляхом скасування його реєстрації за вказаною адресою. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено\~ст.ст.12\~13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. За змістом ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст.81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивачів, а саме сином позивачки [PERSON] та братом позивачки [PERSON] , про що позивачі повідомили у судовому засіданні. Відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 27.08.2000 року по теперішній час, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання (а.с.6, 71). Як зазначалося вище, відповідно до\~ст.405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач не мешкає у спірній квартирі з 2007 року без поважних причин, а також втрати ним інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачами суду не надано. Надані позивачами документи, які підтверджують право власності на спірну квартиру, не є належними та достатніми доказами для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, оскільки самі по собі не підтверджують того факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше року без поважних причин. Крім того, як вбачається з копії договору дарування 1/5 частки квартири від 27.04.2021 року, відповідачу [PERSON] належала 1/5 частка квартири за адресою [ADDRESS] , яку він подарував позивачці [PERSON] . Таким чином, до 27.04.2021 року, тобто до укладення договору дарування, відповідач, як співвласник спірної квартири мав право користування нею незалежно від фактичного проживання. Також суду не надано доказів наявності у відповідача іншого житла та відповідно, втрати ним інтересу до спірної квартири. Суд вважає за необхідне зазначити, що припинення права власності на нерухоме майно само по собі не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому доводи позивачів в цій частині суд не приймає до уваги. Доводи позивачів щодо створення перешкод відповідачем у користуванні та розпорядженні належною їм на праві власності квартирою, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом. Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні. Щодо позовних вимог про скасування реєстрації місця проживання відповідача, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Таким чином, відповідачем є та зі сторін у процесі, яка притягується судом до відповіді за позовом, тому що на неї вказує позивач, як на порушника свого права. Згідно до ст. 13 ЦПК України, встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, тобто визначення відповідачів, як осіб, до яких пред`являється позов, є виключним правом позивача. Відповідно до частин 1-2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Статтею 51 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обов`язкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів, обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому суд не має права самостійно залучати співвідповідача або заміняти первісного відповідача. Позивачі визначили відповідачем по справі [PERSON] , що не відповідає вимогам ст. 48 ЦПК України, оскільки ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» наділяє повноваженнями на зняття особи з реєстрації\~виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи. Таким чином, за позовними вимогами про зняття особи з реєстраційного обліку належним відповідачем повинен бути орган реєстрації, рішенням, діями чи бездіяльністю якого порушуються, не визнаються або оспорюються права та інтереси позивача, а не фізична особа, яка жодних дій щодо зняття з реєстрації не здійснювала. Крім того, ст. 5 ЦК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Із позовної заяви та наданих доказів встановлено, що між позивачами та відповідачем існує спір з приводу втрати права користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, право або інтерес позивача може бути захищено тільки у спосіб, встановлений ст. 16 ЦК України та нормами ЦК та ЖК України. Разом з тим ст. 16 ЦК не міститься такого способу захисту порушеного права як примусове зняття з реєстрації або скасування реєстрації місця проживання. Статтею 3, частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено право особи на захист свого цивільного права чи інтересу лише в разі його порушення або оспорювання, але суду не надано жодного доказу, який би підтверджував, що реєстрація [PERSON] в спірному житловому приміщенні призводить до порушення прав позивачів. Сам по собі факт реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі не створює позивачам перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй майном ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянину надається право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. У п.п. 11,12 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що\~реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи, а також, що\~реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; Відповідно до ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 07.02.2022 № 265 затверджено «Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», п.п. 2 п. 50 якого передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення,\~про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як самостійний\~спосіб захисту\~порушеного права\~за змістом\~ст.\~16\~ЦК\~України вимога\~про зняття\~з реєстрації\~не підлягає\~застосуванню,\~оскільки зняття\~з реєстрації\~нерозривно пов`язане\~з правом\~на житло\~і залежить\~від вирішення\~питання про\~житлові права\~сторін,\~які регулюються\~нормами ЖК\~України та\~ЦК України.\~І тільки\~після вирішення\~житлових прав,\~питання зняття\~особи з\~реєстрації підлягає\~вирішенню в\~адміністративному порядку\~встановленому ЗУ\~«Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», «Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування)». За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку відсутні. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed