Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31.10.2023 року в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, - відмовлено. Зустрічнну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, скасування запису про реєстрацію права власності - задоволено. Скасовано запис про реєстрацію права власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON] , вчинений згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави № 554/4446/16-ц від 16.06.2016 року. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні гаражем [ADDRESS] шляхом його звільнення та передачі гаражу [PERSON] . Не погодившись з даним рішенням, [PERSON] оскаржив в апеляційному порядку. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.02.2023 року цивільну справу №554/4446/16-ц повернуто до Октябрського районного суду м. Полтави для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. Підставою для повернення зазначено, що при ухваленні рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31.10.2022 року у даній справі не вирішено заяви позивача [PERSON] від 28.04.2021 року про визнання дій відповідача [PERSON] та його заяви від 26.09.2019 року про перегляд заочного рішення неправомірними та від 15.06.2021 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража, які були прийняті ухвалами суду від 12.08.2021 року та від 26.08.2021 року. Мотивувальна та резолютивна частини вказаного рішення не містить висновків суду першої інстанції щодо поданих заяв [PERSON] від 28.04.2021 року та від 15.06.2021 року. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду заяви повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення, виходячи з наступного. За нормами п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може . заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, ухвалено рішення та судом не вирішено питання про судові витрати. Судом встановлено, що при ухваленні рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31.10.2022 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, скасування запису про реєстрацію права власності,не вирішено заяви позивача [PERSON] від 28.04.2021 року про визнання дій відповідача [PERSON] та його заяви від 26.09.2019 року про перегляд заочного рішення неправомірними та від 15.06.2021 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража, які були прийняті ухвалами суду від 12.08.2021 року та від 26.08.2021 року. Так, 28.04.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дій відповідача [PERSON] та його заяви від 26.09.2019 року про перегляд заочного рішення неправомірними. В обґрунтування позову посилався на те, що 16 червня 2016 року заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави позов [PERSON] задоволено та припинено право власності на гараж [ADDRESS] , за [PERSON] та визнано право власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON] . [INFO] відповідач [PERSON] помер. 26.09.2019 року після смерті [PERSON] до суду звернувся його син [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення. 10.10.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року задоволено та заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року, ухвалене у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, - скасувано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач вважає, що [PERSON] не мав законних підстав для звернення до суду з даною заявою, тому його дії в цій частині є протиправними та суперечать ст.ст. 228, 229 ЦПК України в редакції Закону, який діяв з 01.01.2005 року та вимогам ст.ст. 284-285 ЦПК України в редакції закону від 03.10.2017 року. Відповідач [PERSON] з дня винесення судового рішення на протязі 3-х років не звертався до суду із заявою про порушення його матеріального права і про перегляд заочного рішення. При цьому, звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення сином померлого [PERSON] - [PERSON] законом не передбачено, так як провадження у справі з винесенням рішення закрито у 2016 році. Ураховуючи викладене позивач просив суд визнати дії [PERSON] та мотиви, викладені ним у заяві від 26.09.2019 року про перегляд заочного рішення - неправомірними. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст.4, ч. 2 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. ст.76,77,79,80 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч. ч. 1, 3 ст.12, ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 16.06.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, - ухвалено заочне рішення, яким припинено право власності на гараж [ADDRESS] , площею 18,0 кв.м. за [PERSON] ; визнано право власності на гараж [ADDRESS] , площею 18,0 кв.м. за [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 551,21 грн. судового збору. 26.09.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення, в обґрунтування якої він посилався на те, що його батько [PERSON] , який помер [INFO] , не був належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, а тому був позбавлений можливості з`явитися в судове засідання, а також підпис на розписці про вручення повістки виконаний на ним. 10.10.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року задоволено та заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року, ухвалене у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, - скасувано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що при винесенні заочного рішення відповідач не був належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, докази на які посилається [PERSON] мають істотне значення для правильного вирішення справи. Доказів протилежного, зокрема неправомірності процесуальних дій [PERSON] при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення, позивачем [PERSON] не надано. Доводи позивача зводяться виключно до припущень та непогодженням з рішенням суду, що може бути вирішено в порядку апеляційного оскарження. Ураховуючи вищевикладе, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дій відповідача [PERSON] та його заяви від 26.09.2019 року про перегляд заочного рішення - неправомірними. Крім цього, 15.06.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаражу. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що право власності на гараж за договором у [PERSON] виник з моменту його передачі відповідачем, набрання законної сили рішення суду від 16.06.2016 року про визнання права власності на гараж та з моменту державної реєстрації. Оскільки [PERSON] та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовим доказом - розпискою і відбулося його повне виконання шляхом передачі йому грошей, а [PERSON] у користування гаража, але [PERSON] ухилився від його нотаріального посвідчення, тому на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України даний договір є дійсним. Ураховуючи викладене,позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом для захисту свого особистого майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір строкової позики, відповідно до якої він надав у борг [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті загальною сумою 10000 доларів США, строком на 6 (шість) місяців, починаючи з 13 липня 2015 року до 13 січня 2016 року. У даній розписці зазначено, що у разі неповернення даної суми коштів в обумовлений строк [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] гараж [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності. Позивач за первісним позовом вказує, що у зазначений у розписці строк [PERSON] кошти [PERSON] не повернув та надав останньому ключі від гаражу [ADDRESS] , однак ухилявсяся від оформлення права власності на даний гараж та не повернув суму взяту у борг. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 545ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи долучено копію розписки. Оригінал боргової розписки в матеріалах справи відсутній, позивачем не надавався. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. В силу вимог Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що набрав чинності з 01.01.2013 року, договір купівлі-продажу від 13.07.2015 року підлягає лише нотаріальному посвідченню, у звязку з чим до нього можливо застосувати норми ч. 2 ст. 220 ЦК України. Водночас, при розгляді спорів щодо визнання правочинів дійсними на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, суду слід з`ясовувати дійсні причини, які перешкоджають нотаріальному посвідченню правочину та якими доказами це підтверджується, окрім того слід перевіряти чи не містить спірний правочин умов, які суперечать закону і які перешкоджають його нотаріальному посвідченню. А відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Так, суду не надано жодних доказів звернення позивача з відповідними пропозиціями до відповідача про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу гаражу та ухилення відповідача від таких пропозицій. Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються лише копією спірної розписки, з якої суд не може дійти висновку щодо наявності чи відсутності обставин (фактів), якими обґрунтовано позовні вимоги. Таким чином, суд, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 13.07.2015 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять оригіналу боргової розписки та доказів того, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Ураховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та порушення прав позивача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed