Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Мовчан Роман Анатолійович звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: відділ реєстрації місця проживання Управління "Центр надання адміністративних послуг Сумської міської ради" про осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, із змісту якого вбачається, що позивач є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем за вищевказаною адресою зареєстровані, але не проживають за нею, відповідачі - [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син). Спірна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була надана сім`ї [PERSON] , яка на той час складалася з чоловіка - [PERSON] , позивача по справі, відповідачки [PERSON] та їх сина [PERSON] , відповідача по справі, на підставі ордеру на житлове приміщення № 11, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів № 540 від 18.10.1994 року. Всі ці особи були зареєстровані в зазначеній квартирі. Пізніше, [INFO] , у [PERSON] та [PERSON] народився другий син - [PERSON] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Квартира двокімнатна, житловою площею 27.84 м?. Згідно ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки, відповідачі у спірній квартирі не проживають більше двох років, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймають участі у спірному побуті, вони вважаються такими, що втратили право користування нею. На підставі викладеного та згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України; ст. ст. 15, 118, 119 ЦПК України вони просили визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] (вхідний № 16832/17 від 16.05.2017 року) (а.с. 2,3). 15.09.2017 року Ковпаківським районним судом м. Суми було винесено заочне рішення по справі, яким було задоволені позовні вимоги позивача - [PERSON] 31.03.2021 року до канцелярії Ковпаківського районного суд м. Суми надійшла заява від [PERSON] про перегляд заочного рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.09.2017 року, оскільки суд помилково виходив з того, що відповідачі належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, тому що жодної судової повістки, копії процесуальних документів по справі вони не отримували. Звертаючись до суду, позивач зазначив в позовній заяві адресу реєстрації відповідачів, ту за якою вони були зареєстровані та проживали протягом багатьох років. Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання , місцем реєстрації відповідачів зазначено [ADDRESS] . Однак, з 2015 року, у зв`язку з постійними конфліктами, сварками, образами, бійками з позивачем, відповідачі вимушені були переїхати та проживати в орендованих квартирах, бо сумісне життя з позивачем було неможливим (вхідний № 12073/21 від 31.03.2021 року) (а.с. 66-70). 01.06.2021 року ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми було задоволено заяву відповідачки [PERSON] про перегляд заочного рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.09.2017 року по цивільній справі № 592/524/17. Скасовано заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.09.2017року по цивільній справі № 592/5264/17 і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 28.09.2021 року представник відповідачів адвокат Фомінов Роман Миколайович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що [PERSON] через свого представника адвоката Мовчана Р.А. звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх особами, що втратили право користування житловим приміщенням. [PERSON] та її сини [PERSON] , [PERSON] не визнають позовних вимог [PERSON] , який є колишнім чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] , [PERSON] вважають їх незаконними та необґрунтованими. Підстав для їх задоволення в даному випадку не вбачається. Згідно ст. 71 ЖК України за наймачем або членами його сім`ї при тимчасовій, відсутності зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Викладені в позові [PERSON] обставини справи не відповідають дійсності. Перш за все треба зазначити про те, що відповідачі на законних підставах набули право користування жилою площею в 2-кімнатній квартирі жилою площею 27,84 м ? , яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Так, [PERSON] та їх з позивачем син [PERSON] були включені до ордеру на отримання спірної квартири як члени сім`ї наймача [PERSON] , постійно проживали в ній і були зареєстровані у встановленому законом порядку. Їх син [PERSON] , 1997 року народження, був зареєстрований в даній квартирі після народження і також постійно проживав в ній. Іншого житла у відповідачів не було. 10.12.2014 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був розірваним. Після чого, на початку 2015 року, у зв`язку з постійними скандалами та погрозами фізичним насиллям з боку позивача, створення неможливих умов для відповідачів для нормального сумісного проживання в спірній квартирі, останні змушені були разом переїхати до орендованої квартири, де на теперішній час проживають тимчасово. Відповідачі іншого житла не мають, спірна квартира є єдиним житлом для проживання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номери довідок 266135615, 266006981, 266134557 від 16.07.2021 року. Відповідачі [PERSON] з 13.09.1995 року до 2015 року, [PERSON] з 13.09.1995 року по 2015 рік, [PERSON] з 14.06.1997 року по 2015 рік тривалий час безперервно проживали у спірній квартирі. Із моменту проживання та реєстрації відповідачка [PERSON] здійснювала поточний ремонт та сплачувала комунальні послуги. За весь час позивач жодним чином не заперечував проти місця проживання відповідачів, не оскаржував реєстрації та не порушував питання про добровільну чи примусову зміну реєстрації місця проживання відповідачів. Для того щоб запобігти сваркам та неприязним стосункам з колишнім чоловіком та батьком, відповідачі не за власною ініціативою змушені були піти із спірної квартири, але при цьому вони залишили за собою право на проживання та користування цим житловим приміщенням. Тим більше, що [PERSON] вживав спиртні напої, часто перебував в нетверезому стані. Такі умови, незадовільні для проживання в квартирі, призвели до того, що відповідачі змушені були піти з квартири. Між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншого боку, які постійно проживали у спірній квартири, виникали сварки, скандали та бійки, що робило неможливим спільне проживання в даному жилому приміщенні. Ще однією причиною не проживання відповідачів в спірній квартирі є заміна позивачем вхідних дверей з замком. Саме позивач чинить відповідачам перешкоди в проживанні та користуванні спірним житлом, тому вони з поважних причин не можуть проживати в спірній квартирі. Таким чином, не проживання відповідачів в спірній квартирі викликано цілим рядом поважних личин, що не дає законних підстав для визнання їх втратившими право користування житловим приміщенням в спірній квартирі. Факт не проживання відповідачів в даній квартирі з поважних причин може бути підтверджений в суді показами свідків. При тимчасовій відсутності в житловому приміщенні відповідачі продовжують відноситися до нього, як до свого постійного місця проживання, зберігаючи право на вказане житло. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року, заява № 30856/03, п. п. 44, 49-52, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку отримано, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року, заява № 19009/04, п. 50. Таким чином , тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прави на повагу до житла. Відповідачі вважають, що права позивача не можуть бути захищені шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього фактичного стануть безхатченками, що не є справедливим, з урахуванням усіх обставин цієї справи. Між тим, позивачем до позовної заяви не надано жодних належних доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, та взагалі, на підтвердження факту порушення його прав та інтересів. Обставини, які позивач зазначає в позові і посилається на них, відповідача вважають не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року, скарга № 9310/81, серія А № 172, стор.13, параграф 29. Крім того, при вирішенні питання по суті позовних вимог слід врахувати правову позицію Верховного Суду, який розглядаючи справу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, дійшов висновку про те, що тимчасова відсутність особи за місцем проживання у зв`язку з конфліктними відносинами сторін, відсутністю у відповідача ключів від квартири, які позивач відмовляється йому надати, існування неприязних відносин, перешкоджання відповідачу проживати у квартирі, в результаті чого відповідач позбавлений можливості зайти до квартири через відсутність ключів, є поважними причинами тимчсової відсутності відповідача у спірній квартирі (справа № 226/647/16-ц, провадження № 61-1681св18 від 21.06.2018 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed