Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

В січні 2023 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом з урахуванням уточненої позовної заяви до Головного управління Національної поліції в м. Києві, третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про скасування арешту майна, в якому просив скасувати арешт, накладений постановою від 05.05.2009 р. слідчого слідчого відділу Шевченківського РУ ГУМВС України у кримінальній справі №10-18338 (обтяження №8890970, зареєстроване 17.07.2009 р. Першою Київською державною нотаріальною конторою) Позовні вимоги вмотивовані тим, що 24.04.2009 р. відносно [PERSON] була порушена кримінальна справа №10-18338 за ознаками злочину, передбаченого ст. 185 ч.2 КК України. В рамках кримінальної справи з метою забезпечення цивільного позову за постановою слідчого від 05.05.2009 р. було накладено арешт на майно [PERSON] . Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2012 р. [PERSON] визнано винним, призначено покарання у вигляді позбавлення волі, звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 роки, задоволено цивільні позови щодо стягнення з [PERSON] коштів. При винесенні вироку питання про скасування арешту вирішено не було, вирок суду до примусового виконання не пред`являвся. 28.05.2014 р. [PERSON] звільнено від відбування покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2012 р. на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році». В зв`язку з наявністю обтяження порушуються права позивача на володіння, користування та розпорядження майном. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України, вважають, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою судді від 09.02.2023 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, своїх представників не направили, хоча про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином, представник третьої особи подав клопотання про розгляд справи без їх участі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. (ч.1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМС України в м. Києві від 05.05.2009 р. в рамках розгляду кримінальної справи №1018338 відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 185 ч.2 КК України, з метою забезпечення цивільних позовів накладено арешт на майно обвинуваченого [PERSON] де б воно не знаходилось та в чому б не виражалось. Згідно довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна від 17.01.2023 р. щодо суб`єкта [PERSON] 17.07.2009 р. зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №8890970, реєстратор- Перша Київська державна нотаріальна контора, підстава - постанова К.С. №10-18338 від 05.05.2009 р., СВ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві, слідчий Лисенко М.Б. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2012 р. у справі №1-52/11 [PERSON] визнано винним, призначено покарання у вигляді позбавлення волі, звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 роки, задоволено цивільні позови щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 1900,00 грн, [PERSON] коштів в сумі 4500,00 грн, [PERSON] коштів в сумі 125,00 грн, [PERSON] коштів в сумі 2500,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.05.2014 р. [PERSON] звільнено від відбування покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2012 р. у на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році». Згідно витягу з АСВП відсутні виконавчі провадження, в яких боржником є [PERSON] , стягувачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У даній справі позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після закінчення кримінальної справи (в даному випадку вироком суду) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював. Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. З урахуванням цього, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи стосовно нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного [PERSON] питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 28 КПК України 1960 року суд кримінальної юстиції компетентний розглядати цивільний позов лише разом із кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові 17.03.2023 р. у справі № 363/2043/20. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, у даному випадку існування арешту на майно порушує право позивача, потрібно скасувати арешт, накладений на майно [PERSON] за постановою слідчого слідчого відділу Шевченківського РУ ГУМВС України від 05.05.2009 р. у кримінальній справі №10-18338 (обтяження №8890970, зареєстроване 17.07.2009 р. Першою Київською державною нотаріальною конторою)

Outcome: approved