Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що він є єдиним спадкоємцем свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті його батька відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельні ділянки загальною площею 0,6100 га (0,25 - га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] він прийняв відповідно до вимог статті 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який був чинний на момент виникнення правовідносин) шляхом подання у встановлений строк нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Крім того, він постійно проживав із спадкодавцем, що також свідчить про прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги за законом та спадкоємців за заповітом, які б мали право на спадщину, немає. 12.01.2022 з метою отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на домоволодіння та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] він звернувся до Вінницької районної нотаріальної контори із відповідною заявою. Постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори від 12.01.2022 за № 32/01-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельні ділянки загальною площею 0,6100 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що спадкоємцем не надано документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, а право власності спадкодавця на нерухоме майно незареєстроване відповідно до закону. Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельні ділянки загальною площею 0,6100 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , стало підставою для звернення до суду. Рішенням Ради народних депутатів 13 сесії 21 скликання Великокрушлинецької сільської ради від 22.12.1993 вирішено затвердити заяви громадян на передачу безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення підсобного господарства в розмірах вказаних у даних заява, зокрема надано [PERSON] земельний масив площею 0,77 га. Згідно з випискою погосподарської книги № 2 на 1996-2000 роки Великокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, станом на дату смерті спадкодавця загальна площа земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , які перебували в користуванні [PERSON] , становила 0,6100 га, з яких: 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства. Також за зазначеною адресою знаходиться будинок спадкодавця, що побудований 1960 року та має загальну площу 66 м2, з яких 28 м2 є житловою площею. Оскільки зазначені об`єкти нерухомого майна належали спадкодавцю за життя, то вони є складовою частиною спадкової маси, а отже, він, як єдиний спадкоємець, має право на їх спадкування за законом. Тому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] на житловий будинок загальною площею 66 м2, житловою площею 28 м2, а також на земельні ділянки загальною площею 0,6100 га, з яких: 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 01.07.2022 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, оскільки позовна заява [PERSON] не відповідала вимогам ст.ст. 83, 175, 177 ЦПК України, а саме: у позовній заяві відсутні посилання на докази, що підтверджують дійсну вартість майна, станом на час звернення до суду з даним позовом; позовна заява не містить доказів про відсутність будь-яких заборон на спірне майно; до позовної заяви не долучено належним чином завіреної копії свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] ; матеріали позову не містять доказів на підтвердження володіння на праві власності [PERSON] спірним майном; до позову не додано докази щодо наявності чи відсутності будь-яких інших спадкоємців після смерті [PERSON] , а також докази прийняття спадщини позивачем в порядку, визначеному чинним законодавством. 21.07.2022 на виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 01.07.2022 від представника позивача - адвоката Дзюби М.Ю. надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.07.2022 було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання, витребувано з Державного нотаріального архіву у Вінницькій області інформацію, чи наявні у спадковій справі 244/2000 р., відкритої після смерті [INFO] [PERSON] , відомості про інших спадкоємців, крім [PERSON] , а також належним чином засвідчену копію заяви [PERSON] про прийняття спадщини. 08.08.2022 на виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області з Державного нотаріального архіву у Вінницькій області надійшла копія спадкової справи № 244/2000 на майно померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2022 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 15.03.2023 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] - адвокат Дзюба М.Ю. попередньо через електронну пошту суду подав клопотання, у якому просить провести розгляд справи без участі позивача та його представника, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі. Від представника Вінницької міської ради за довіреністю Мичківського І.П. надійшла письмова заява, в якій останній просить розглядати дану справу без участі представника міської ради за наявними у справі документами. При вирішенні даної справи покладаються на розсуд суду. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 15.03.2023 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки учасників справи, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [INFO] в с. Великі Крушлинці, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 01.04.1998 (а.с. 44). Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як сина та батька, підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.06.1966 (а.с. 11). Згідно з копією витягу з рішення 13 сесії 21 скликання Ради народних депутатів від 22.12.1993 про передачу безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення підсобного господарства, Рада народних депутатів вирішила затвердити заяви громадян на передачу безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення підсобного господарства в розмірах вказаних у даний заявах, зокрема [PERSON] - 0,77 га (а.с. 13). Відповідно до копії виписки з погосподарської книги № 2 на 1996-2000 роки Великокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] був головою житлового будинку загальною площею 66 м2, житловою площею 28 м2, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та користувачем земельних ділянок, загальною площею станом на 1996-1997 роки - 0,8300 га, станом на 1998-2000 роки - 0,6100 га (а.с. 12). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 305328262 від 19.07.2022 та № 305328340 від 19.07.2022 убачається, що будь-які заборони на будинок за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с. 42,43). На підтвердження факту, що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його син [PERSON] , позивач надав копію свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-391, яке видано на спадкове майно, що складається з майнового паю члена Колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Авангард», що знаходиться в с. Великі Крушлинці, Вінницького району Вінницької області, в розмірі 5894,00 грн або 0,45 відсотків, належного спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена Колективного сільськогосподарського підприємства; грошового вкладу з нарахованими відсотками та компенсаціями, що зберігається в філії № 5321/024 Вінницького районного відділення № 5321 Ощадного банку в м. Вінниця на рахунку № 31/6537, належного померлому на підставі ощадної книжки (а.с. 45). З копії спадкової справи убачається, що [PERSON] прийняв спадщину померлого [INFO] [PERSON] шляхом подання заяви до Вінницької районної державної нотаріальної контори; заповіт та інші спадкоємці за законом відсутні (а.с. 61-77). Згідно з копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку, розташовану під зазначеним вище житловим будинком, оскільки спадкоємцем не надано документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, а право власності спадкодавця на нерухоме майно не зареєстровано відповідно до закону (а.с. 15-16). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. [PERSON] помер [INFO] , тому суд застосовує до даних правовідносин норми ЦК Української РСР. Статтею 524 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 529 Цивільного кодексу УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Судом установлено, що позивач [PERSON] оформив право власності лише на частину спадкового майна померлого [PERSON] , а саме: на майновий пай члена Колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Авангард», що знаходиться в с. Великі Крушлинці, Вінницького району Вінницької області, в розмірі 5894,00 грн або 0,45 відсотків, належного спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена Колективного сільськогосподарського підприємства; на грошовий вклад з нарахованими відсотками та компенсаціями, що зберігається в філії № 5321/024 Вінницького районного відділення № 5321 Ощадного банку в м. Вінниця на рахунку № 31/6537, належного померлому [PERSON] на підставі ощадної книжки. Постановою державного нотаріуса позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельну ділянку загальною площею 0,6100 га, у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, а право власності спадкодавця на нерухоме майно незареєстроване відповідно до закону. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими нормами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. З виписки з погосподарської книги № 2 за 1996-2000 роки Великокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області установлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] збудовано у 1960 році. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. На час побудови спірного будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 (далі - Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 розділу 1 Інструкції, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Пунктом 4 розділу 1 Інструкції визначено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, які належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Згідно з п. 7 Інструкції, реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік (далі - Перелік) яких додано до вказаної Інструкції). За пунктом 10 Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Згідно з п. 14 Переліку, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до п. 9 Інструкції, право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.1952 «Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР». Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином на той час житлового будинку на відведеній йому земельній ділянці цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Стороною позивача в ході розгляду справи не доведено набуття права власності у встановленому законом порядку спадкодавцем на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Суду не надано доказів того, що спадкодавець [PERSON] за життя звертався до відповідних органів з метою введення вказаного домоволодіння в експлуатацію в порядку, визначеному законом, зокрема, не надано технічного паспорту, складеного за результатами технічної інвентаризації, а наданий позивачем витяг з погосподарської книги, на переконання суду, лише фіксує наявність та/або відсутність об`єктів нерухомості за вказаною адресою, однак не є доказом того, що будинок зведено із дотриманням технічних та будівельних норм. Також позивачем не надано належних доказів того, що земельні ділянки належали спадкодавцю на праві власності. Наданий позивачем витяг з рішення 13 сесії 21 скликання Ради народних депутатів від 22.12.1993, яким вирішено затвердити заяву [PERSON] на передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,77 га для ведення підсобного господарства, суд не вважає доказом, що підтверджує право власності [PERSON] на земельні ділянки, право власності на які просить визнати позивач [PERSON] . Оскільки вказане рішення приймалось 22 грудня 1993 року, тому для встановлення факту набуття позивачем права на спірну земельну ділянку підлягає застосуванню Земельний Кодекс Української РСР від 18.12.1990 № 561-XII у редакцій, чинній станом на 22.12.1993. Відповідно до ст. 17 ЗК Української РСР (у редакції, чинній станом на 22.12.1993), громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно з ст. 56 ЗК Української РСР (у редакції, чинній станом на 22.12.1993), для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Стаття 22 ЗК Української РСР (у редакції, чинній станом на 22.12.1993), встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до ст. 23 ЗК Української РСР, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Системний аналіз наведених положень Земельного Кодексу Української РСР дає підстави для висновку, що законодавець пов`язував набуття права власності чи права користування земельною ділянкою із сукупності таких обставин: ухвалення компетентним органом рішення про передачу у власність (користування) земельної ділянки, встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (державного акта). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 02.04.2002 № 449 (чинна до 23.07.2013). З урахуванням того, що право власності чи право користування набувається лише з підстав та в порядку, передбаченому законом, тому визначальним при вирішенні питання про те, чи набула особа права власності чи право користування земельної ділянки, є встановлення обставин, з яким закон пов`язує виникнення такого права. Отже, позивачем не доведено факту набуття спадкодавцем [PERSON] права власності на земельну ділянку загальною площею 0,6100 га. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 392 цього Кодексу, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі зазначеної норми Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Тобто саме лише посилання на відсутність документа, що засвідчує право власності на спірне майно, не є достатньою підставою для визнання за особою права власності на нього без надання доказів, оцінивши які окремо та в сукупності з урахуванням їх вірогідності та взаємозв`язку, суд може встановити факт виникнення на законних підставах та існування в позивача права власності на спірне майно, зокрема на момент втрати ним відповідного правозасвідчувального документа, а також відсутність припинення цього права на момент вирішення спору (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2022 по справі № 924/681/21). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19) У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підтверджені належними та достатніми доказами, а саме: не підтверджено факту належності майна (житлового будинку та земельних ділянок) померлому [PERSON] , тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Outcome: dismissed