Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (надалі відповідач), в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] з ним, а дочки, [PERSON] , [INFO] , з матір"ю, [PERSON] . Позовну заяву мотивує тим, що фактично його з відповідачкою шлюбно-сімейні відносини припинилися. Відповідачка періодично живе та працює у Польщі, де планує залишитися працювати і де хоче навчатися їх 16-ти річна дочка. Зазначає, що він з меншим сином проживає у м. Рівне, де син відвідує дошкільні заклади. Вже більше як пів року він разом з відповідачкою не проживають. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки втрачені почуття любові та поваги. Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, вказав, що позов підтримує та просив задовольнити. Відповідачка у своїй заяві від 03.04.2023 року вказала, що позовні вимоги визнає повністю та просить суд винести рішення у цій справі без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради у підготовче засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення, що підтверджується розпискою. 27 березня 2023 року представник третьої особи Самолюк І.Р. подала заяву, в якій вказала, що відповідач не заперечує щодо того, щоб її син проживав разом з позивачем, про що надала до служби у справах дітей письмові пояснення. Зазаначила, що їх дочка, [PERSON] , [INFO] має повних 16 років, відповідно сама визначає місце проживання. Відтак, спір між сторонами відсутній, а отже в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку. Просить задовольнити позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши обставини у справі, суд суд встановив таке. Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадського стану м. Рівне 14 вересня 2002 року, серії [NUMBER] , сторони зареєстрували шлюб 14 вересня 2002 року, актовий запис №1238. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків і позивач бажає розлучитися. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини третьої статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо визначення місця проживання дітей, суд дійшов наступного висновку. Сторони по справі є батьками дітей: малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 13 квітня 2016 року та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11 травня 2006 року. У ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вимоги ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином позивач просив визначити місце проживання дітей: малолітнього [PERSON] , [INFO] місцем проживання батька дитини, а неповнолітньої [PERSON] , [INFO] місцем проживання матері дитини. Відповідачка визнала позов, що підтверджується поданою до суду заявою. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Отже, сторони спору самостійно визначили місце проживання їхньої малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] місцем проживання позивача. Судом при вирішенні справи також враховано інші обставини, передбачені ст.161 СК України, як то вік дітей, стан їхнього здоров`я, тощо. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, враховуючи відсутність заперечень матері щодо місця проживання малолітнього з батьком, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] з батьком, що не позбавляє матері права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь в його утриманні та вихованні. Проте, щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з матір"ю, то суд зазначає таке. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Таким чином, враховуючи, що неповнолітня дитина сторін, [PERSON] , [INFO] , досягла 16 років, а тому пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, відтак в задоволенні позову в частині визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: partial