Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] в особі представника через систему «Електронний суд» звернулася до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів. В обґрунтування посилаючись на те, що 09.08.2018 позивач звернулася до відділення у м. Білозерське з приводу закриття рахунку та виплати їй залишку грошових коштів у розмірі 47780,87 грн., проте позивачу було відмовлено в виплаті вказаних коштів. Рішенням Краматорського міськрайонного суду від 03 березня 2020 року (справа 234/20299/18) встановлено, що у «відповідача були відсутні законні підстави для відмови позивачці у закритті банківського рахунку та виплаті залишку грошових коштів на рахунку, оскільки, як встановлено в судовому засіданні 09.08.2018 року позивачка звернулася до відповідача з приводу закриття рахунку і виплати їй грошових коштів, та надала необхідні для цього документи» та «зобов`язано Акціонерне Товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» виплатити позивачу через касу банку залишок коштів на банківському рахунку». Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року (справа №234/20299/18) постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року скасовано, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року залишено в силі. Отже позивачу 09.08.2018 протиправно не було виплачена 47780,87 грн., натомість вказана сума була виплачена лише з 4 по 10 січня частинами. Та внаслідок вказаного порушення у позивача виникло право на відшкодування інфляційних витрат у розмірі 7199 грн., 2584 грн. відсотків річних від суми простроченого грошового зобов`язання та пені в розмірі 37997 грн. А в межах трирічного строку позовної давності з 18.01.2021 по 05.01.2022 інфляційні витрати складають 4110,75 грн.; 3% річних -1386,27 грн. Пеня за період з 01.12.2021 по 05.01.2022 з пропущенням річного строку позовної давності з причин, які не залежать від відповідача складає 51602,40 грн., та з урахуванням принципу співмірності позивач просить стягнути пеню в розмірі 37997 грн Інфляційні втрати за період з 01.03.2020 по 18.01.2021 з пропущенням річного строку позовної давності з причин, які не залежали від відповідача -3088,66 грн. Три відсотки річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України за період з 18.01.2021 по 05.01.2022 з пропущенням річного строку позовної давності з причин, які не залежали від позивача складають 1198,42 грн. Просила суд стягнути з відповідача суму у розмірі 47 780,00 грн., яка складається з 7 199,00 грн. інфляційних втрат, 2 584,00 грн. відсотків річних від суми простроченого грошового зобов`язання та 37 997,00 грн. пені. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 січня 2023 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П. Ухвалою судді від 24 січня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 20.02.2023 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, документ сформований в системі «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала на те, що АТ «Ощадбанк» вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так між Банком та [PERSON] укладено Договір №231783406 «Про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки», відповідно до якого позивачці відкрито поточний рахунок № [NUMBER] (980) (колишній рахунок [NUMBER] ) та надано Платіжну картку. Відповідно до п.1.1.3 Договору процентна ставка на залишок коштів за рахунком складає 0,00 процентів річних. Отже між сторонами у справі виникли відносини договору банківського рахунку. Вважають, що до спірних правовідносин відсутні підстави для застосування Закону України «Про захист прав споживачів». Вказали, що банк належним чином виконав розпорядження Позивача про видачу коштів з рахунку позивача. Так до 04.01.2022 розпоряджень щодо видачі коштів з рахунку до Банку не надходило. Враховуючи належне виконання Банком заяви про видачу коштів з поточного рахунку Банку, правові підстави для нарахування та стягнення з Банку на користь [PERSON] будь-яких сум пені, 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Також просили суд під час розгляду справи застосувати позовну давність щодо заявлених у справі вимог позивача. Просили суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. 21.02.2023 року від представника позивача, документ сформований в системі «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій вказала щодо твердження відповідача, на те, що «Видача коштів з рахунку через касу банку можлива лише при безпосередньому зверненні клієнта, однак від позивача, до 04.01.2022, розпоряджень щодо видачі коштів» є таким, що не відповідає обставинам справи. Так судом першої інстанції (справа № 234/20299/18) встановлено, «що позивач 09 серпня 2018 року звернувся до банку щодо виплат їй грошових коштів та закриття карткового рахунку при цьому надала необхідні документи; зробив висновок, що банк не навів передбачених законом підстав для відмови позивачу у закритті банківського рахунку та виплаті залишку грошових коштів на рахунку.» Отже, невиплата вказаних коштів, була здійснена через протиправні дії відповідача, що встановлено рішенням суду. Звернула увагу на те, що кошти на рахунку позивача були виплачені не одразу, позивач прибула до відділення банку, після телефонного дзвінка з банку про можливість отримання коштів, а у зв`язку з тим, що у відділеннях банку не видавали суму більше 10 000 грн. за один раз, а частинами (04.01.2022; 05.01.2022; 06.01.2022; 10.01.2022; 11.01.2022), що підтверджує те, що позивач не ухилялася від отримання коштів від відповідача. Натомість відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що банк вживав будь-які заходи на виконання, згідно з рішенням суду, свого обов`язку, щодо видачі коштів та жодним чином не доведено, що позивач ухилявся від прийняття вказаних коштів. 07.03.2023 року від представника відповідача, через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав на те, що враховуючи належне виконання Банком заяви про видачу коштів з поточного рахунку в Банку, правові підстави для нарахування та стягнення з Банку на користь [PERSON] будь-яких сум пені, 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Зазначили, що банк не міг зателефонувати безпосередньо позивачу, оскільки з 2017 року позивач є громадянкою російської федерації та постійно мешкає за межами України, засоби зв`язку крім адреси, позивачем ніде не зазначались. До 04.01.2022 року розпоряджень щодо видачі коштів з рахунку до банку не надходило. Як тільки такі розпорядження по рахунку були надані представником позивача кошти було видано банком. АТ «Ощадбанк» наполягає на застосуванні позовної давності щодо заявлених вимог позивача. Просили суд в позові відмовити. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви, яка надійшла до суду 20.02.2023 року через систему «Електронний суд», просили суд розглядати справу за їх відсутності та задовольнити позов. Представник відповідача судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяв та запереченнях на відповідь на відзив. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено 09 жовтня 2014 року між відділенням ТВБВ №10004/01 Донецького обласного управління АТ «Ощадбанку» та [PERSON] укладено Договір №2317834 «Про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки», відповідно до якого позивачці відкрито поточний рахунок № [NUMBER] та надано Платіжну картку. Рішенням Краматорського міськрайонного суду від 03 березня 2020 року у справі 234/20299/18 за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист майнових прав позовні вимоги [PERSON] задоволено. Розірвано договір №2317834 «про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки», укладений 09 жовтня 2014 року між [PERSON] , [INFO] , та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України». Зобов`язано Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» виплатити [PERSON] , [INFO] , яка народилася в м.Донецьк, через касу банку залишок коштів на банківському рахунку № [NUMBER] (980) (колишній рахунок № [NUMBER] ). Судом встановлено, що згідно з наданою відповідачем випискою по поточному рахунку № [NUMBER] залишок грошових коштів на рахунку становить 47 780,87 грн. У «відповідача були відсутні законні підстави для відмови позивачці у закритті банківського рахунку та виплаті залишку грошових коштів на рахунку, оскільки, як встановлено в судовому засіданні 09.08.2018 року позивачка звернулася до відповідача з приводу закриття рахунку і виплати їй грошових коштів, та надала необхідні для цього документи» та «зобов`язано Акціонерне Товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» виплатити позивачу через касу банку залишок коштів на банківському рахунку». Постановою Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист майнових прав відмовлено. Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2020 року скасовано, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року залишено в силі. Відповідно до заяв представника позивача [PERSON] від 04.01.2022; 05.01.2022; 06.01.2022; 10.01.2022 року, що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області 20.08.2018 за реєстровим №1891, Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» виплачено залишок грошових коштів у розмірі 47780,87 грн. Позивачем у зв`язку не закриттям рахунку та несвоєчасною виплатою залишку грошових коштів на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 625 ЦК України заявлено позовні вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 2584 грн.00 коп. та інфляційних втрат в розмірі 7199 грн. 00 коп. та пені в розмірі 37997 грн. 00 коп. Відповідно до ст.55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч.ч.1, 3 ст.1066 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. В судовому засіданні встановлено, що 09.10.2014 року між позивачем та АТ «Ощадбанк» був укладений Договір про відкриття та обслуговуванню рахунку, випуску платіжної картки. Умовами Вказаного Договору передбачений обов`язок Банку приймати та зараховувати на рахунки Позивача грошові кошти, які надходять клієнтам та забезпечити проведення розрахунків за операціями в межах витраченого ліміту. Отже в даному випадку між сторонами виникли відносини в сфері банківського рахунку. Відповідні правовідносини сфері правового регулювання банківського рахунку та переказу коштів регулюються статтями 1066-1076 Цивільного кодексу України та Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та та умовами укладеного між сторонами договору. Відповідно до правової позиції Верховного суду, яка викладена у справі №470/493/17 постанова від 11.07.2018, зазначено що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, а саме Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Застосування припису пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». можливе при вирішення подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з вищевикладеного, оскільки між сторонами у справ виникли саме відносини у сфері банківського вкладу то відсутні правові підстави для застосування до спірних відносин ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідно до змісту позовної заяви, позивач зазначає, що вимоги заявлені після спливу позовної давності, який на думку позивача був пропущений з поважних причин і її порушене право підлягає судовому захисту, відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України. Вказала, що через військову агресію російської федерації (24.02.2022 року) між Україною та російською федерацією було припинено поштове сполучення, внаслідок цього позивачка, яка з 21 грудня 2019 року проживає в Тюменській області Ханти-Мансійського автономного округу -Югра Нижневартовський район с. Охтєур`є, вул. Набережна,16/3 (вказане підтверджується паспортом в розділі місце проживання) була позбавлена можливості вчасно укласти договір про надання правової допомоги, отже була позбавлена можливості звернутися до суду. Відповідач АТ Ощадбанк просить суд застосувати позовну давність щодо заявлених позовних вимог [PERSON] . Згідно зі ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно з приписами ст.\~267\~ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Суд не приймає указані позивачем як поважними обставини причину пропуску строку позовної давності, оскільки об`єктивно не перешкоджали позивачу пред`явити вимоги про стягнення відсотків та інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасним поверненням коштів, оскільки, як встановлено в судовому засіданні позивач з 2017 року є громадянкою російської федерації та постійно мешкає за межами України. З позовною заявою до Краматорського міського суду Донецької області (справа 234/20299/18 звернулася в грудні 2018 року вже проживаючи за межами України. Крім того Довіреністю від 20 серпня 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Зіма Я.В., зареєстрованої в реєстрі за № 1891, уповноважила [PERSON] , бути представником з усіма необхідними повноваженнями в тому числі з правами наданими позивачу. Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для стягнення пені в розмірі 37997 грн. у зв`язку з тим, що відсутні правові підстави для застосування до спірних відносин ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та не вбачає законних підстав для застосування строку позовної давності до заявлених вимог в цій частині позову. Щодо стягнення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з відповідача 3 відсотків річних від суми простроченої заборгованості в розмірі 2584 грн. та інфляційних втрат в розмірі 7199 грн. то до зазначених вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю 3\~роки. Відповідно до п.4.2 Договору Сторони домовились про права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок нарахування процентів визначається Правилами та Тарифам, правилам відповідно Міжнародної платіжної системи та нормами чинного законодавства України та інструкцією користувача. Відповідно до п.1.1.3. Договору процента ставка на залишок коштів за рахунком складає 0,00 процентів річних. У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Після ухвалення судового рішення про стягнення розірвання договору про відкриття та обслуговування рахунку та зобов`язання виплатити через касу банку залишок коштів на банківському рахунку в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку Рішення Краматорського міського суду від 03 березня 2020 року набрало чинності 08 грудня 2021 року та кошти були виплачені Банком представнику позивача після його звернення 04.01.2022 року; 05.01.2022; 06.01.2022; 10.01.2022; 11.01.2022. Суд приймає до уваги заперечення відповідача про те, що позовна заява не містить чіткого періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат та розрахунок зазначених сум до позовної заяви не надано. В позовній заяві містяться три періоди: з 01.03.2020 по 18.01.201; з 01.12.2021 по 05.01.2022; з 18.01.2021 по 05.01.2022 на які на думку позивача необхідно провести донарахування. Оскільки позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум, розрахунки проведено некоректно, що позбавляє суд визначити за який конкретно період нараховані суми, що є предметом судового розгляду, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об`єктивності та достатності для вирішення справи по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у повному обсязі.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не розподіляються. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed