Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 17 травня 2018 року працює на посаді директора Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України. Відповідач [PERSON] , з 01 квітня 2005 по 21 липня 2020 року, працював на посаді старшого наукового співробітника відділу «Центр дослідження українсько-польських відносин» Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України. Відповідач, протягом тривалого часу публічно принижував позивача як директора Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України, публікуючи на своїй сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» дописи негативного, принизливого характеру, в тому числі в непристойній формі, зокрема поширив недостовірну інформацію щодо призначення позивачем собі надбавки в розмірі 50 відсотків посадового окладу, незаконного збагачення на посаді директора Інституту, а також щодо придбання ним земельних ділянок, легкового автомобіля та розпочате будівництво особняка за незадекларовані доходи. Окрім цього, відповідач на своїй сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» висловив публічно свою суб`єктивну думку щодо позивача в брутальній, принизливій чи непристойній формі, чим принизив гідність та честь [PERSON] . Позивач вказує, що поширена інформація є неправдивою, недостовірною і образливою, такою, що не відповідає дійсності, не має жодного належного та достовірного підґрунтя. Зазначає, що така інформація є проявом неповаги до честі та гідності [PERSON] , оскільки принижує його честь, гідність та ділову репутацію в громадській думці, думці трудового колективу та окремих громадян з точки зору додержання ним законів, в тому числі принципів моралі, як громадянина та керівника державної наукової установи. Такі дії відповідача перешкоджають позивачу повноцінно здійснювати функції керівника державної наукової установи, оскільки прямо вказують на ніби-то порушення Закону України "Про запобігання корупції, що в свою чергу є повідомленням викривачем інформації (відповідачем) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання корупції". Також, позивач стверджує, що зазначена неправдива інформація, яка була поширена відповідачем, завдала йому моральної шкоди, оскільки негативні відгуки та образливі коментарі читачів вищеописаних публікацій в інтернет-мережі «Фейсбук» підірвали його авторитет в колективі та наукових колах Національної Академії наук України. Внаслідок цього, він тривалий час був змушений надавати усні та письмові пояснення щодо наявності незадекларованих доходів, у тому числі і в Департаменті стратегічних розслідувань ГУ НП у Львівській області. Це завдало йому моральних страждань. Моральну шкоду оцінює в розмірі 100\~000,00 грн. У зв`язку з наведеним, після уточнення позовних вимог, позивач просив суд: 1.Визнати недостовірною інформацію, опубліковану [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» в дописі від 30.05.2020 року за посиланням [INFO] , зокрема: «Не секрет, як держава Україна фінансує своїх істориків . Але окремі з них живуть дуже навіть непогано на рівні успішних бізнесменів. У 2014 р. на самому початку «ери зубожіння» з зарплатою 3200 грн. можна придбати «Рено Доккер» за 300 000. А 2018 р. у розпал «ери зубожіння» одразу аж три земельні ділянки. І розпочати будівництво особняка. Чули коли-небудь про такого історика [PERSON] ?», яка містить інформацію щодо придбання мною, [PERSON] , легкового автомобіля Renault Dokker у 2014 році, трьох земельних ділянок у 2018 році та щодо початок будівництва мною особняку у 2018 році, та зобов`язати [PERSON] невідкладно спростувати цю інформацію шляхом публікації на цій же сторінці в розділі «Життєпис» публічної інформації про її недостовірність, жодним чином не обмежуючи доступ до неї; 2. Визнати недостовірною інформацію, опубліковану [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» в дописі від 10.06.2020 року за посиланням [INFO] , зокрема: «Новий директор [PERSON] здобув омріяну посаду на хвилі критики папєрєдніка. Єдина реформа, здійснена ним: призначання собі доплати 50% посадового окладу, самозбагачення за всяку ціну, гуртування власної клієнтельної мережі», що містить інформацію щодо призначання мною, будучи директором Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України, собі надбавки до заробітної плати у розмірі 50 відсотків посадового окладу, та зобов`язати [PERSON] невідкладно спростувати цю інформацію шляхом публікації на цій же сторінці в розділі «Життєпис» публічної інформації про її недостовірність, жодним чином не обмежуючи доступ до неї; 3. Визнати образливим та таким, що принижує честь і гідність [PERSON] , допис «Оце чмо - директор Інститут українознавства ім. І.Крип`якевича. І я пропрацював під його керівництвом 2 роки. Свят-свят-свят. Тьфу! #ІгорЯрославовичСоляр»», опублікований [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» [INFO] за посиланням [INFO] ; 4. Стягнути з [PERSON] на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.; 5. Стягнути з [PERSON] на користь позивача фактично понесені позивачем судові витрати. Ухвалою суду від 16.10.2020 відкрито провадження у справі за правила спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 17.06.2021 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального повного провадження. Ухвалою суду від 24.09.2021 призначено у справі судову сематико-текстуальну експертизу. Ухвалою суду від 02.02.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, з мотивів наведених у позовній заяві. Просила позовні вимоги задовольнити повністю. Вказала, що дані твердження, поширені відповідачем, не являються оціночними судженнями чи критичною оцінкою певних фактів і недоліків, вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) в розумінні ст. 277 ЦК України, а тому слід встановити факт недостовірності цієї інформації та спростувати її. Поширення недостовірної інформації порушує право [PERSON] на недоторканність честі, гідності та ділової репутації, оскільки скероване на створення для позивача іміджу «корумпованого директора» наукової установи, який ніби-то шляхом «незаконного збагачення» придбаває у власність майно, вартість якого перевищує офіційно задекларований дохід, про що зазначив сам позивач у позовній заяві. [PERSON] є публічною особою, представляє інтереси державної наукової установи у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування юридичними та фізичними особами, здійснює публічну наукову та громадську діяльність, ніколи не притягувався до кримінальної чи іншої відповідальності за будь-які корупційні правопорушення. Зазначила, що суб`єктивна думка відповідача про позивача, висловлена публічно в мережі «Фейсбук» шляхом публікації образливого вислову «оце чмо директор Інститут українознавства ім. І.Крип`якевича», також не підпадає під визначення оціночних суджень в розумінні ст. 277 ЦК України.. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву та письмові заперечення, у яких зазначив, що викладена ним інформація є достовірною, а частина тексту являється оціночним судженням. Поширена інформація, отримана з відкритих джерел, а саме декларацій про майновий стан позивача, а також - відомостей про зарплату, яка не може бути таємною. Позивач міг сам, або через своїх представників зайти на його сторінку в інтернет-мережі «Фейсбук», взяти участь в обговоренні висловлених ним думок і суджень, заперечити, спростувати, або ж погодитись. На жодних інших ресурсах він не розміщував цих чи побідних дописів. Журнал «Країна» 4 січня 2010 р. стверджує, що слово «чмо» має чимало значень, між іншим «чемпіон московської олімпіади», «частини матеріального забезпечення», «человек материально обеспеченный» (слово прийшло в українську з російської) і т. д.Саме останнє\~він і\~мав на\~увазі:\~Соляр,безумовно,\~людина матеріальнозабезпечена. Таким чином, у цьому випадку, слово позбавлене образливого відтінку. Ціна позову в сумі 100\~000,00 грн. не обґрунтована позивачем, оскільки в чому саме полягали моральні страждання, є незрозумілим для відповідача. У подальшому, відповідач подав до суду заяву про часткове визнання позову, згідно з якою відповідач визнає, що зазначені вище дописи стали результатом його емоційної реакції на робочий конфлікт, який виник між позивачем і відповідачем в робочому середовищі. Внаслідок цього конфлікту [PERSON] був незаконно звільнений із Інституту українознавства із займаної посади та оскаржив таке звільнення (цивільна справа № 465/5379/20, суть спору - про поновлення на роботі). При цьому, дописи пов`язані виключно із професійною діяльністю [PERSON] на посаді директора Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича і жодним чином не стосуються його особистих людських якостей. Крім того, [PERSON] одразу ж після подання [PERSON] вказаного позову видалив із особистого життєпису у мережі «Фейсбук» всі зазначені у позовній заяві дописи, де згадується [PERSON] , і таким чином не допустив оприлюднення чи більш масове ознайомлення із вказаними дописами користувачів мережі виключно з числа друзів користувача мережі відповідача. У зв`язку з викладеним, зазначив, що частково визнає позовні вимоги [PERSON] , викладені ним у позовній заяві, та просить задовольнити вимоги про визнання недостовірною інформації та її спростування, викладені в п.1 і п.2 позовної заяви. Зазначає, визначений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним, несправедливим та неспівмірним із можливими моральними стражданнями, а тому просить стягнути на користь позивача [PERSON] завдану йому моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн. У судовому засіданні відповідач заяву про часткове визнання позову підтримав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд\~ і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи\~ чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної\~в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 3 Конституції України\~передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до\~ст. 32 Конституції України,\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України\~передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до\~ст. 68 Конституції України,\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2\~ст.5 Закону України «Про інформацію»,\~реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦК фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з ч.1-3\~ст. 297 ЦК України,\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторкані. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вбачається зі змісту ч. 1-2\~ст. 299 ЦК України,\~фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1\~(далі - Постанова Пленуму ВСУ), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 18\~вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлені такі факти та правовідносини. 30 травня 2020 року [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» ([INFO] ) було опубліковано допис: «Не секрет, як держава Україна фінансує своїх істориків. Але окремі з них живуть дуже навіть непогано на рівні успішних бізнесменів. У 2014р. на самому початку «ери зубожіння» з зарплатою 3200 грн. можна придбати «Рено Доккер» за 300 000. А 2018р. у розпал «ери зубожіння» одразу аж три земельні ділянки. І розпочати будівництво особняка. Чули коли-небудь про такого історика [PERSON] Соляр? PS. Інститут українознавства ім. І.Крипякевича НАН України під керівництвом [PERSON] продовжує надавати безплатні послуги. Захисти безплатні https://declarations.com.ua/declaration/nacp_b6a90e2a-df60-48ab-a491-2b57916a7ff4 #Інституту країнознавства ім. І. Крипякевича НАН України #СолярІгорЯрославович» Дана публікація була поширена користувачами мережі «Фейсбук» та отримала 16 коментарів, що стверджується роздруківкою-скріншотом публікацій [PERSON] в інтернет-мережі «Фейсбук» від 30.05.2020. 10 червня 2020 року [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» ( [INFO] ) опублікував наступний допис: «...Новий директор [PERSON] здобув омріяну посаду на хвилі критики папєрєдніка. Єдина реформа, здійснена ним: призначання собі доплати 50% посадового окладу, самозбагачення за всяку ціну, гуртування власної клієнтельної мережі. Але якщо подивитися на проблему ширше, то ця технологія влади в Україні: обіцяти піплу грушки на вербах, а посівши Престол, влаштувати новий дерібан. А особливо вигідний таким горе-керівникам коронавірус: завдяки карантину можна нічого не робити, але ж всілякі надбавки ніхто ж не скасував. Так би завжди!». Дана публікація була 14 разів поширена користувачами мережі « [PERSON] », та також отримала коментарі, що стверджується роздруківкою-скріншотом публікацій [PERSON] в інтернет-мережі «Фейсбук» від 10.06.2020. 25 червня 2020 року [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» ( [INFO] опублікував допис: «Директор Інститут українознавства ім. І.Крип`якевича Ігор Ярославович Соляр не любить тяжкий рок. Що ж, тепер заграємо геві метал. Це тобі не [PERSON] . І не тєлєканал "Дождь" ПС. Рекомендую запастися бромом. Багато прийдеться випити». У відповідь на коментарі осіб, які прочитали цей допис, відповідач написав «Нічого, ми з нього зробим людину». Наведене стверджується роздруківкою-скріншотом публікацій [PERSON] в інтернет-мережі «Фейсбук» від 25.06.2020. 13 серпня 2020 року [PERSON] на власній сторінці в інтернет-мережі « [INFO] » в розділі «Життєпис» ( [INFO] ) опублікував фотографію [PERSON] та допис до неї: «Оце чмо - директор Інститут українознавства ім. І.Крип`якевича. І я пропрацював під його керівництвом 2 роки. Свят-свят-свят. Тьфу! #ІгорЯрославовичСоляр». Даний допис містить 58 коментарів, що стверджується роздруківкою-скріншотом публікацій [PERSON] в інтернет-мережі «Фейсбук» від 13.08.2020. Вирішуючи справу про захист гідності, честі чи ділової репутації позивача, суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-ому засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є директором Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України, публічною особою, представляє інтереси державної наукової установи у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, здійснює публічну наукову та громадську діяльність, відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. З матеріалів справи вбачається, що у спірній публікації дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, та мало місце поширення такої інформації в мережі Інтернет, тобто відбулось доведення такої інформації до відома багатьох осіб. Крім того, встановлено, що 25 червня 2020 року профспілковий комітет Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України розглянув подання [PERSON] щодо публічних заяв та публікацій в мережі «Фейсбук» [PERSON] , що в тому числі щодо приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Листом [PERSON] від 30 червня 2020 року, адресованим директору Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України, відповідач зазначив, що про розміщення вище перелічених дописів він не знає, такі дописи йому не знайомі, а як вони з`явились на його сторінці йому невідомо. Факт поширення зазначеної інформації підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема дослідженими в ході розгляду справи роздруківками-скріншотами публікацій [PERSON] в інтернет-мережі «Фейсбук», які беруться судом до уваги як належні та допустимі. В ході розгляду справи відповідач не заперечив факт поширення вказаної інформації. Суд також враховує, що відповідно до ч. 2\~ст. 302 ЦК України,\~фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 року у справі № 484/2781/19-ц. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4\~ст. 14 Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що поширення інформації, це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень частин першої, другої\~статті 30 Закону України «Про інформацію»,\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~статті 277\~ЦК України,\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою відповідальності як за висловлення оціночного судження, коли воно має під собою достатнє фактичне підґрунтя і не є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за якими відбувалось поширення таких висловлювань (рішення від 01.07.1997 у справі "Обершлік (Oberschlick) проти Австрії (№ 2)"). Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи від 28.10.2020 №568/22-22: У дописі «Оце чмо - директор Інститут українознавства ім. І.Крип`якевича. І я пропрацював під його керівництвом 2 роки. Свят-свят-свят. Тьфу!», поширеному в інтернет-мережі «Фейсбук» в розділі «Життєпис» \~ \~ \~ \~ [INFO] \~ \~ \~ \~за посиланням [INFO] , міститься інформація негативного змісту та образливого характеру щодо [PERSON] . У дописі [PERSON] «Не секрет, як держава Україна фінансує своїх істориків. Але окремі з них живуть дуже навіть непогано на рівні успішних бізнесменів. У 2014р. на самому початку «ери зубожіння» з зарплатою 3200 грн. можна придбати «Рено Доккер» за 300 000. А 2018р. у розпал «ери зубожіння» одразу аж три земельні ділянки. І розпочати будівництво особняка. Чули коли-небудь про такого історика [PERSON] ?», міститься інформація про особу [PERSON] , яка викладена у формі фактичного твердження, а не оціночного судження. Негативна інформація, щодо [PERSON] , яка міститься у дописі, опублікованому від 10.06.2020 року [PERSON] за посиланням [INFO] «Новий директор [PERSON] здобув омріяну посаду на хвилі критики папєрєдніка. Єдина реформа, здійснена ним: призначення собі доплати 50% посадового окладу, самозбагачення за всяку ціну, гуртування власної клієнтельної мережі», викладена у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Вказаний висновок не викликає у суду сумнівів щодо його допустимості та належності як доказу, а відтак береться судом до уваги під час розгляду справи. Проаналізувавши висновок експерта та інформацію наведену у спірних публікаціях, докази, надані позивачем на спростування вказаної інформації, суд дійшов висновку, що така інформація подана саме у формі фактичних, образливих для позивача тверджень і, відповідно, не може кваліфікуватись та визначатись як оціночні судження. Як видно з декларації про доходи та майновий стан позивача за 2018 рік, земельна ділянка площею 480 кв. м (отримана у власність 15.06.2018 року), земельна ділянка площею 550 кв. м (отримана у власність 23.01.2018 року) та земельна ділянка площею 497 кв. м (отримана у власність 23.01.2018 року) належить дочці [PERSON] - [PERSON] ; легковий автомобіль марки Renault Dokker належить дружини [PERSON] [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка 264429544, [PERSON] на праві власності належить: квартира, загальною площею 23,2 кв. м, квартира, загальною площею 29,8 кв. м, гараж, загальною площею 18,1 кв. м. Відомості про володіння позивачем вказаним майном (майном, яке названо відповідачем у публікації від 30.05.2020) відсутні. Доказів про внесення позивачем недостовірних даних до декларації про доходи та майновий стан за 2018 рік в ході судового розгляду не здобуто. Також, вбачається, що в декларації про доходи та майновий стан позивача за 2018 рік, наявна інформація про об`єкт незавершеного будівництва квартиру площею 23,4 кв. м у м. Львові, отже не йдеться про будівництво позивачем «особняка», як зазначено у публікації відповідача від 30.05.2020. За змістом довідки, виданої Інститутом українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України від 06.07.2021, за період з 17.05.2018 по 31.12.2020 [PERSON] не нараховувались доплати у вигляді надбавок, передбачених п.п.4 п.8 Контракту від 16.05.2018, та жодні інші необов`язкові доплати, прямо не передбачені чинним законодавством України. Відповідно до довідок про доходи, виданих Інститутом українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України 06.07.2021: -за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 [PERSON] , який працює на посаді директора Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України нарахована заробітна плата в розмірі 252079,72 грн.; -за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 [PERSON] , який працює на посаді директора Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України нарахована заробітна плата в розмірі 222652,15 грн.; -за період з 01.05.2018 по 31.12.2018 [PERSON] , який працює на посаді директора Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича Національної Академії наук України нарахована заробітна плата в розмірі 137740,21 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За оцінкою наданих доказів, очевидним для суду є те, що поширена відповідачем інформація, опублікована 30.05.2020 та 10.06.2020 є недостовірною, і порушує ділову репутацію позивача. Суд також погоджується з тим, що опублікована про позивача інформація від 13.08.2020 \~ \~ \~ \~за посиланням https://www.facebook.com/ihorczornovol/posts/10219643435410077, є образливою та такою, що принижує честь та гідність позивача. Отже, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача в її системному зв`язку з фактичними обставинами справи, встановивши, що позивач довів факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, і викладене не є оціночним судженням, вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до п. 24, 25\~вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивач обрав\~спростування недостовірної\~інформації як\~один із\~способів захисту\~свого порушеного\~права. У зв`язку з наведеним, суд вважає за необхідне зобов`язати [PERSON] спростувати поширену у дописах від 30.05.2020, 10.06.2020 інформацію шляхом публікації на цій же сторінці в розділі «Життєпис» публічної інформації про її недостовірність. При цьому, суд вважає за необхідне встановити строк один місяць з дня набрання рішенням законної сили для здійснення визначених дій для спростування недостовірної інформації. Розглядаючи вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно зі\~статтею 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У\~статті 280 ЦК України\~передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Суд вважає, що позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, та доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діянням відповідача, що є обов`язковим елементом для можливості відшкодування шкоди. Суд бере до уваги, що внаслідок дій відповідача, щодо поширення недостовірної та образливої інформації про позивача, останній змушений був докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, що порушило його звичний спосіб життя та призвело до душевних страждань, нервової напруги, порушило його звичний ритм життя. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує засади добросовісності, справедливості та розумності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), що входять до змісту принципу верховенства права, розмір душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та порушення звичайного способу життя, тривалості часу, протягом якого порушувались права позивача. При цьому, суд враховує ситуацію в ході, якої відбулося висловлювання на адресу позивача, той факт, що він є публічною особою, і потенційно може зазнати гострої та сильної критики, відтак, з урахуванням вимог розумності і справедливості, визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн., як такий що буде достатнім для компенсації негативних наслідків (немайнової шкоди), які мали місце внаслідок дій відповідача. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно що вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог, відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2722,40 грн. (3 позовні вимоги немайнового характеру * 840,80 грн. + частково задоволена позовна вимога майнового характеру (20%/1000,00 грн. (1% від заявлених 100000,00 грн.). Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 16800,53 гривень, відповідно до норм ст. 141 ЦПК, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку із задоволенням позову в цій частині в повному обсязі. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.12,81,141,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial