Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

[PERSON] 26.12.2022 звернувся до суду із зазначеним позовом прохаючи: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , та [PERSON] [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , житловий будинок позначений на плані літерами А, а1, а, а2, разом з господарськими та підсобними спорудами: літера Б - сарай - гараж - кухня, г-погріб, В-убиральня, 1,2 огорожа та ворота, № 4 колодязь, та земельну ділянку площею - 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 5910200000:17:007, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; Поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме - визнати за [PERSON] [INFO] , рнокпп: [NUMBER] право власності на 4/5 частини житлового будинку позначеного на плані літерами А, а1, а, а2, разом з господарськими та підсобними спорудами: літера Б - сарай - гараж - кухня, г- погріб, В - убиральня, 1, 2 огорожа та ворота, № 4 колодязь, та земельну ділянку площею - 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 5910200000:17:007, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , залишивши за [PERSON] [INFO] , рнокпп: [NUMBER] право власності на 1/5 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки; Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , та [PERSON] [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , на житловий будинок позначений на плані літерами А, а1, а, а2, разом з господарськими та підсобними спорудами: літера Б - сарай - гараж - кухня, г- погріб, В- убиральня, 1, 2 огорожа та ворота, № 4 колодязь, та земельну ділянку площею - 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 5910200000:17:007, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 06.09.1997 року сторони зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у шлюбі у позивача з відповідачем народилося двоє дітей: син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . 13.05.2008 року під час перебування у шлюбі сторонами спільно було придбано собі у власність житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею - 0,1000 га, кадастровий номер : 5910200000:17: 007, за адресою [ADDRESS] , за ціною - 163 650 (сто шістдесят три тисячі шістсот п`ятдесят) гривень. Вказаний договір купівлі-продажу було укладено та підписано в інтересах всієї родини відповідачкою по даній справі [PERSON] , за письмовою згодою свого чоловіка - [PERSON] , який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М., про що свідчить запис в реєстрі № 1771 від 13 травня 2008 року. Джерелом походження сплачених родиною [PERSON] коштів у розмірі - 163 650 гривень на користь продавця [PERSON] при укладенні цього договору купівлі-продажу від 13.05.2008 року, стали кошти, які належали позивачу по даній справі [PERSON] на праві особистої власності у сумі - 100150 гривень, та кошти спільного (позивача з відповідачкою) сімейного бюджету у сумі - 63 500 (шістдесят три тисячі п`ятсот) гривень. Так, кошти в сумі 100150 (сто тисяч сто п`ятдесят) гривень були отримані позивачем поданій справі [PERSON] безпосередньо 13 травня 2008 року в якості дарунку від свого батька [PERSON] [INFO] , а тому належали останньому на праві особистої приватної власності. Зокрема, батько позивача по даній справі [PERSON] отримав у власність кошти в сумі - 100150 (сто тисяч сто п`ятдесят) гривень 13 травня 2008 року від продажу своєї власної квартири [ADDRESS] . Посвідчення цього договору як і попереднього теж здійснювала приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу Лебедєва Лариса Миколаївна, про що свідчить запис в реєстрі № 1767 від 13 травня 2008 року. Після придбання 13 травня 2008 року житлового будинку [ADDRESS] , вся родина [PERSON] стала проживати разом та зареєстрували у цьому будинку своє постійне місце проживання. 22 січня 2013 року через непорозуміння та часті сварки у родині. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області у цивільній справі № 583/88/13-ц шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Придбаний під час шлюбу спільний будинок після розлучення продовжував залишатися у спільному володінні та користуванні як позивача, так і відповідача, та не розподілявся між ними в судовому порядку, оскільки в будинку були зареєстровані та проживали спільні діти колишнього подружжя. При цьому, після розлучення та фактичного припинення шлюбних відносин угоди про добровільний розподіл спільного майна подружжя сторонами також укладено не було. На даний час склалися такі відносини, коли відповідачка по даній справі [PERSON] почала перешкоджати позивачу в доступі до придбаного під час проживання у шлюбі житлового будинку та земельної ділянки та у можливості спілкуватися з власними дітьми, які залишились проживати у ньому. Наявні в житловому будинку правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно відповідачка протиправно забрала та привласнила собі, добровільно їх повертати не хоче, та висловлювала погрози продати вказаний будинок без згоди позивача, а виручені від його продажу кошти забрати собі, та витратити на свої власні потреби. 03.02.2023 від відповідача на адресу суду надійшов відзив у якому зазначено про невизнання заявлених позовних вимог із огляду на наступне. У період часу з 06.09.1997 року по 04.02.2013 року вона дійсно перебувала в шлюбі з позивачем. Шлюб було розірвано рішенням Охтирського міськрайонного суду від 22.01.2013 року в справі № 583/88/13-ц , що набрало чинності - 04.02.2013 року. Від шлюбу мають двох дітей. За час спільного проживання вони обидва були офіційно працевлаштовані, отримували дохід у вигляді заробітної плати, який вносили до спільного сімейного бюджету. В період з березня 1998 року по лютий 2002 року вона перебувала у відпустці пов`язаній з народженням спільного сина [PERSON] та з поважних причин не мала самостійного доходу у вказаний період часу в зв`язку з доглядом за дитиною. Через майже 11 років спільного проживання, за спільні сімейні кошти, які сімє`ю заощаджували увесь цей час, придбали вказаний будинок та земельну ділянку під ним. Придбання вказаного домоволодіння відбувалося без будь - якої участі, в тому числі фінансової, з боку батька позивача [PERSON] . Ніяких коштів ані у дар, ані в борг, у вказаної особи вони не отримували та для придбання спірного будинку не використовували. Підшуканням та вибором будинку займалася особисто вона, так само особисто вона розраховувалася грошима з продавцем (попереднім власником) будинку. Всі кошти, які були нею сплачені, були коштами, що були зібрані нею та її колишнім чоловіком [PERSON] за роки спільного життя від доходу отриманого від трудової діяльності. Батько позивача: [PERSON] - 11.07.2009 року, згідно договору купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою JI.M. від 11.07.2009 року (реєстровий № 1908) придбав у неї її «дошлюбну» квартиру, що була розташована за адресою: [ADDRESS] , вартість продажу якої склала відповідно 39321,00 грн., що підтверджується копією договору. Сам факт придбання [PERSON] у неї за відплатним правочином її власного «дошлюбного» майна та сплата за нього реальних коштів їй особисто є нелогічним, у разі начебто «попереднього» «дарування» певної суми позивачу та ще й начебто для придбання ними житла. [PERSON] сам на власний розсуд та на власні цілі використав отримані ним кошти від продажу власної квартири, в період 2008-2009 року він також придбав новий автомобіль, а також придбав у неї вищевказану квартиру, що, на її думку, і є реальним доказом витрачання ним коштів та є доказом відсутності будь - яких угод між ним та позивачем щодо дарування грошей на придбання спільного житла, що є предметом даного спору. Матеріали справи не містять будь - яких доказів, окрім заяви самого позивача, тому факту, що він, для придбання спірного майна, використав свої, так би мовити, «власні» кошти, жодного дошлюбного майна позивач не продавав, коштів від такого продажу не отримував. Ведучи мову про гроші начебто отримані від батька в дар, позивач вдається до посилання на нічим не підтверджений факт, не надає будь - якого документального, письмового підтвердження вказаним обставинам, а отже не спростовує презумпцію рівності часток подружжя щодо майна набутого в шлюбі. В даному випадку правові підстави для збільшення частки позивача в спільному сумісному майні відсутні та його поділ відповідно між позивачем та ним у співвідношенні ідеальних часток 4/5 до 1/5 є безпідставним, доказів спростування презумпції рівності часток кожного з подружжя в спільному майні - матеріали справи - не місять. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю. Зазначили про наявність спору між сторонами із приводу заявлених позивачем вимог, оскільки в кінці минулого року відповідач почала зустрічатись із іншим чоловіком та за його порадою має намір продати їхній спірний будинок позбавивши його права власності на вказане майно. Після розлучення із відповідачкою він мешкав у вказаному будинку разом із нею та дітьми, постійно доглядає за будинком, сплачує комунальні послуги, використовує наявний у господарстві гараж для власних потреб, утримує у будинку собак. До кінця минулого року будь-яких дій, які можна було б розцінити як такі, що не визнають чи оспорюють його право власності на будинок, відповідачкою не вчинялось. Вважає, що має право на більшу частку в майні, оскільки 100000 грн. для купівлі будинку було використано його особистих коштів подарованих батьком. Відповідач позовні вимоги не визнала та пояснила, що відповідач не мешкає у будинку починаючи із часу розлучення. Він дійсно користується гаражем, але будь-якого майна всередину житлового будинку його не має. Із часу розлучення він будинок не утримував, а допомагав доглядати за ним виключно на договірній основі за плату. Будинок купували за спільні сімейні кошти. Батьки позичили незначну суму, яка пішла на покриття витрат з оформлення угоди. Підтвердила, що ключі від будинку постійно знаходяться у її чоловіка і на протязі усього часу вона не ставила питання про його зняття з реєстрації. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову через сплив строку позовної давності та зазначив про те, що доводи позивача про право на більшу частку в спільному майні є надуманими та не можуть підтверджуватись показами свідків. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, перевіривши матеріали справи, суд уважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони 06.09.1997 року уклали шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Охтирського міськвиконкому Сумської області, про що було вчинено актовий запис №281, (а.с. 11) Від спільного проживання у шлюбі в позивача із відповідачем народилося двоє дітей: Син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . (а.с. 12, 13) Згідно договору купівлі продажу будинку від 13.05.2008 року, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М., запис в реєстрі № 1771, під час шлюбу сторін на ім`я відповідача [PERSON] було придбано 13.05.2008 року у власність житловий будинок житловою площею 76,9 м2, загальною площею 145,0 м2 позначений на плані літерами А, а1, а, а2, разом з господарськими та підсобними спорудами: літера Б - сарай - гараж - кухня, г-погріб, В-убиральня, 1, 2 огорожа та ворота, № 4 колодязь, та земельну ділянку під ним загальною площею - 0,1000 га, кадастровий номер : 5910200000:17: 007, за адресою: [ADDRESS] , за ціною - 163 650 (сто шістдесят три тисячі шістсот п`ятдесят) гривень. За п. 1.9 вказаного Договору придбання житлового будинку та земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви. (а.с. 17-20). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 22.01.2013, справа №583/88/13-ц, шлюб між сторонами було розірвано, а рішенням суду від 20.06.2013 р., справа № 583/2059/13-ц, із [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей (а.с. 14, 15) Позивач [PERSON] за період часу 1999-2008 р. за основним місцем роботи отримав дохід у сумі 286856,61 грн. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене право спільної сумісної власності на майно встановлюється законом і додатковому захисту право позивача шляхом визнання майна спільною сумісною власністю не потребує. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на спростування презумпції рівності часток у майні подружжя, позивач посилався на те, що спірний будинок та земельна ділянка під ним були придбані частково за особисті кошти, отримані в порядку дарування від свого батька, який цього ж дня продав належну йому на праві власності квартиру за 100150 грн., а кошти передав позивачу. В обґрунтування сказаних доводів за клопотання сторони позивача було витребувано нотаріальні справи з яких встановлено, що 13.05.2008 батько позивача [PERSON] дійсно продав належну йому на праві власності квартиру що розташована по [ADDRESS] гром. [PERSON] за грошові кошти у сумі 100150 грн. Крім того, у судовому засіданні були допитані як свідки сам позивач та його батьки які, кожен окремо, показали, що кошти від продажу квартири, за правочином який відбувся того ж дня, батько позивача подарував особисто синові, а решту коштів сторони додали своїх. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно з ч. 5 ст. 179 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 193 ЦК України передбачено, що види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 №2473-VIII, валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали. Як встановлено ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак матеріали справи не містять посвідченого договору дарування коштів, укладеного між позивачем та його батьком. Відсутні також докази декларування позивачем коштів отриманих, як він стверджує, у дарунок від батька. Самі лише покази позивача та його батьків про те, що кошти від продажу квартири були передані у дар батьком у особисту власність позивача, суд не може прийняти до уваги як достатні для доведеності вчинення саме такого правочину з огляду на заінтересованість вказаних осіб у результаті розгляду зазначеної справи. Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В силу ч. 5 ст. 179 ЦК України, ч. 2 ст. 78 ЦПК України показання свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування грошей, а не, наприклад, надання грошей у позичку до спільного сімейного бюджету позивача. Інші досліджені у судовому засіданні письмові докази, як-то довідка про наявність у батька позивача зареєстрованих транспортних засобів чи подальша реалізація відповідачкою батькові позивача належної їй на праві власності дошлюбної квартири згідно договору купівлі - продажу від 11.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою JI.M. (реєстровий № 1908) за адресою: [ADDRESS] , вартість продажу якої склала відповідно 39321,00 грн., не є такими, що можуть довести, чи, навпаки, спростувати факт отримання позивачем від батька коштів на придбання будинку. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню у обраний ним спосіб шляхом визначення рівних часток за сторонам спору у праві власності на вказане нерухоме майно. Даючи оцінку доводам сторони відповідача про наявність підстав для відмови у позові через пропуск строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до загальних вимог частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із показів батьків позивача та із його пояснень встановлено, що останній зареєстрований у вказаному будинку, має ключі від нього та із значною періодичністю перебуває в будинку. Так, у вказаному будинку він користується гаражем, де знаходяться його мотоцикли, доглядає за собаками, має доступ до самого житлового будинку. Також позивач приглядав за господарством на час відсутності у місті відповідачки. Судом встановлено, і це не заперечила відповідач, до кінця минулого року остання не вчиняла будь-яких дій та не робила виловлювань, які б давали позивачу підстави прийти до висновку про не, що нею не визнається його право на володіння і користування вказаним майном. З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволені частково (на 62,5%), то із відповідача на його користь підлягають стягненню судові витрат пов`язані із сплатою судового збору в сумі 1022 грн. 81 коп. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial