Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить: 1) розірвати шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2601; 2) визначити місце проживання доньки - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначає, що 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У шлюбі в подружжя народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . В 2019 році сім`я виїхала до Польщі, де і проживає позивачка з дітьми на даний час. З часом стосунки між подружжям почали погіршуватися, що врешті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З лютого 2022 року подружжя проживає окремо, неповнолітні діти проживають разом з матір`ю. Фактичне місце перебування [PERSON] на даний час позивачці достеменно не відомо. Відтак, факт перебування у шлюбі [PERSON] вважає недоречним та таким, що суперечить її інтересам. Тому, переконана, що збереження шлюбу є неможливим, і строк для примирення просить не надавати. В 2017-2018 роках, з періодичністю в 5 місяців, позивачка виїжджала на роботу до Польщі, діти залишалися під доглядом батька. На початку 2019 року позивачка, влаштувавши побут у Польщі, забрала туди сім`ю. Як було зазначено вище, з лютого 2022 року відповідач з сім`єю не проживає, діти мешкають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні, оскільки кошти на утримання дітей [PERSON] надає нерегулярно, визначаючи розмір та періодичність допомоги на власний розсуд. З вересня по момент подання даної позовної заяви до суду матеріальну допомогу на утримання дітей батько не надавав, що змусило позивачку подати до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей. Однак, у розмовах батько неодноразово висловлював наміри забрати до себе доньку, при цьому стверджуючи, що син йому не потрібен. З даного приводу між батьками виникали конфліктні ситуації, з огляду на що позивачка бажає в судовому порядку визначити місце проживання малолітніх дітей разом з нею, що якнайкраще відповідатиме інтересам дітей. Рішенням Поморського воєводського управління в м. Гданськ від 30.03.2020 [PERSON] було надано дозвіл на тимчасове проживання і роботу на території Республіки Польща. 05 серпня 2022 року їй та дітям були оформлені карти побуту. Позивачка має постійну стабільну роботу. Позивачка дбає про створення для дітей належних умов проживання, з метою чого винаймає житло. [PERSON] в цьому році закінчив школу і вступив на навчання в технікумі. Донька навчається у молодшій школі і, як вбачається з висновку практикуючого психолога, який додається, дуже прив`язана до мами, в той час як батько недостатньо уваги приділяв розвиваючим заняттям з донькою, що призвело до педагогічного запущення дитини, і на даний час матір приділяє максимум уваги для розвитку та навчання [PERSON] , її адаптації до життя у Польщі. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, представник надав заяву, в якій просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, розгляд справи провести на підставі поданих документів. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2601, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 07.11.2006 міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції. Від шлюбу мають спільних дітей: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції 23.02.2007 року; донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 12.12.2013 року. Відповідно до Рішення Поморського воєводського управління в м. Гданськ, [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання та роботу на території Республіки Польща для виконання робіт для МОВІ ПОЛАНД на посаді працівника з переробки риби із заробітною платою не нижче 2600 злотих брутто/місяць робота на повний робочий день на підставі трудового договору до 05.08.2022. Також [PERSON] та її діти: [PERSON] та донька [PERSON] отримали карти побуту. Відповідно до Трудового договору від 29.07.2022, [PERSON] уклала з АТ МОВІ ПОЛАНД на невизначений строк з 06.08.2022 трудовий договір. [PERSON] отримувала заробітну плату від АТ МОВІ ПОЛАНД 08.11.2022 у сумі 3782,94 PLN, 06.10.2022 у сумі 3607,75 PLN, 05.08.2022 у сумі 3844,68 PLN, 07.06.2022 у сумі 3435,82 PLN, 07.04.2022 у сумі 3586,77 PLN, 07.02.2022 у сумі 3311,33 PLN. Відповідно до Договору оренди житлового приміщення від 01.07.2022, [PERSON] орендувала житлове приміщення №6, житловою площею 52 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з 01.07.2022 до 31.12.2022. Відповідно до Свідоцтва про закінчення початкової школи від 24.06.2022, [PERSON] , [INFO] , закінчив у 2021/2022 навчальному році Початкову Школу №1 ім. Генрика Сенкевіча в м. Слупськ воєводство Поморське. Відповідно до Договору про навчання в технікумі від 22.08.2022, [PERSON] укладено даний договір з непублічним Технікумом. Відповідно до листа служби у справах дітей Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області від 10.02.2023 №01-41/43, працівниками служби у справах дітей селищної ради та Центру надання соціальних послуг селищної ради 09.02.2023 було обстежено умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що складено акт обстеження умов проживання, де зазначено, що у будинку ніхто не мешкає, зі слів сусідів [PERSON] за місцем реєстрації давно не проживає. Тому, враховуючи неможливість проведення відповідної роботи щодо розв`язання спору, служба у справах дітей селищної ради вважає за неможливе надання висновку щодо визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюб фактично розпався і зберегти його неможливо, що спричинене відсутністю взаєморозуміння, почуття поваги та любові між подружжям, строк на примирення бажаного результату не надасть, подальше існування подружжя разом та збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу порушує принцип добровільності та права позивача, що має істотне значення. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України під час розгляду судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На обов`язковість отримання судами відповідного письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини Верховний Суд вказував, зокрема у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 319/606/18, від 27 січня 2021 року у справі № 355/1857/18. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, оскільки представником позивача не доведено, а судом не отримано необхідних доказів, зокрема, і висновку органу опіки та піклування відповідно до ст. 19 СК України, які б слугували підставами для встановлення обставин визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. Одночасно позивач не буде позбавлена права звернутись до суду із вказаним позовом повторно враховуючи обставини, які перешкоджали отриманню відповідного висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.4 ст.152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратилв статус малолітньої дитини. Таким чином, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Отже, пред`явлення до суду вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає , так як на момент подачі позову до суду, так і на момент ухвалення рішення у справі, [PERSON] досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Вказане узгоджується з Постановою Верховного Суду від 25.01.2018 справа № 537/5119/15-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити з вищенаведених мотивів. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно (50%) задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial