Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.1996 року, шлюб між сторонами розірвано, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 639/8394/20), рішення суду набрало законної сили 01.03.2021 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка з 11.06.2020 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка є однокімнатною квартирою, загальною площею 17 кв.м. Як вбачається з листа Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.05.2021 року, дійсно 11.06.2020 року до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради звернулася з заявами [PERSON] , як законний представник дитини, про реєстрацію місця проживання [PERSON] , 2012 року народження, за адресою: [ADDRESS] , одночасно зі зняттям з попереднього місця проживання за адресою: [ADDRESS] . До вищевказаної заяви додано перелік документів, визначений чинним законодавством України, серед яких надано згоду іншого законного представника дитини - [PERSON] . 12.06.2020 року між сторонами укладений письмовий, нотаріально посвідчений договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла безоплатно в дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,6 кв.м. При цьому в цей же день 12.06.2020 року [PERSON] придбав 2/3 частки зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу у свого батька [PERSON] . Відповідно до п.3 Договору дарування від 12.06.2020 року, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також, що вказана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі (в тому числі судовому) та під забороною не перебуває, прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України, не має; майно, яке є предметом цього договору, не є об`єктам культурної спадщини; не занесена та не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Відповідно до п.4 Договору дарування від 12.06.2020 року, дарувальник та обдаровувана, у присутності нотаріуса, стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього Договору та його правові наслідки для кожної зі сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони не обмежені у праві укладати правочини, вони не визнані в установленому законом порядку недієздатними (повністю або частково), вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони вільно володіють українською мовою, що дає кожному з них змогу правильно зрозуміти зміст цього договору, цей договір складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілі і кожним схвалені. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Відповідно до п. 9 Договору дарування від 12.06.2020 року, право власності у Обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарована свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано 12.06.2020 року на підставі договору дарування квартири від 12.06.2020 року, розмір частки 1. Таким чином, відповідачка [PERSON] прийняла дарунок та набула право власності на дарунок у виді 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] . 18.06.2021 року, [PERSON] , як власник квартири, передала її в іпотеку [PERSON] з метою забезпечення виконання боргового зобов`язання за договором позики. Про що 18.06.2021 року укладено письмовий договір іпотеки, який посвідчений нотаріально, інформація про державну реєстрацію іпотеки на зазначену квартиру внесена приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 18.06.2021 року. Згідно з статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Враховуючи, що на момент переходу права власності на спірну квартиру від позивача [PERSON] до відповідачки [PERSON] права користування малолітньої доньки сторін [PERSON] , 2012 року народження, порушені не були, оскільки перехід права власності на квартиру відбувся між батьками дитини, які відповідно до вимог Сімейного кодексу України мають рівні обов`язки по утриманню дітей, крім того на момент укладання договору дарування дитина не була зареєстрована у спірній квартирі, та у нотаріуса були відсутні відомості щодо права користування відчужуваною квартирою у дітей, про що в момент укладання договору свідчив позивач [PERSON] та надав свою згоду на зняття з реєстрації дитини в спірній квартирі своєї доньки, а отже у нотаріуса були відсутні підстави для отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення оспорюваного правочину, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування спірної квартири недійсним з підстави суперечності інтересам дитини. В даному випадку перехід права власності на квартиру від батька до матері дитини як на момент укладання договору дарування, так і на даний час, коли малолітня донька після розлучення сторін мешкає із матір`ю, відповідає інтересам дитини, яка має право на користування спірною квартирою відповідно до ст.405 ЦК України. Будь-яких доказів недобросовісних дій реєстраційної служби в момент зняття дитини з реєстрації та спростування належного виконання своїх обов`язків реєстраційною службою, суду не надано, пояснення позивача, що він не звертався із заявою про зняття доньки з реєстрації місця проживання в спірній квартирі, спростовуються матеріалами справи, зокрема листом реєстраційної служби, де зазначено, що [PERSON] надав свою згоду на зняття реєстрації місця мешкання доньки в спірній квартирі та реєстрацію її за іншою адресою. Щодо підстав визнання недійсним договору дарування від 12.06.2020 року як фіктивного правочину, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. В судовому засіданні встановлено, що на виконання договору дарування [PERSON] прийняла дарунок та набула право власності на дарунок у виді 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , тобто майно було передано. Крім того, мотиви, які зазначає позивач як підставу для визнання фіктивності договору дарування спірної квартири, а саме уникнення від погашення заборгованості по комунальним платежам, що накопичилися за тривалий час та уникнення подальшого звернення стягнення на квартиру, не свідчать про фіктивність договору купівлі продажу квартири, оскільки зобов`язання з оплати комунальних послуг є обов`язком всіх повнолітніх споживачів даних послуг, крім того, будь-яких доказів щодо примусового виконання судових рішень та можливої конфіскації квартири в примусовому порядку, суду не надано, відповідачка заперечує, що саме це було метою укладання договору дарування квартири, що виключає ознаку фіктивності правочину. Щодо підстав визнання недійсним договору дарування від 12.06.2020 року як правочину вчиненого під впливом обману, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує про їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі обставини й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Істотною умовою договору дарування є предмет договору, тобто сам подарунок та його властивості, порядок користування власністю, не є суттєвою умовою договору дарування, під час укладання договору дарування позивач розумів правові наслідки такого договору у вигляді переходу прав власності на квартиру до його дружини, відповідачки по справі, та розумів, які права, як у власника майна, виникають у його дружини. Факт обману позивача відповідачем при укладенні договору дарування квартири не доведено, як не доведено, що відповідач повідомляв інформацію, яка не відповідає дійсності, або замовчував обставини, що мали істотне значення для укладення правочину. Бажання позивач уникнути від боргів за комунальні послуги, не є підставою для визнання договору дарування фіктивним та не свідчить, що такий договір вчинено під впливом помилки, оскільки в даному випадку помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування квартири від 12.06.2020 року, з огляду на що відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України. Щодо вимоги позивача про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іпотеки №42592057 на квартиру [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. на підставі договору позики, договору іпотеки, суд зазначає наступне. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 18.06.2021 року здійснена державна реєстрація іпотеки, номер запису про іпотеку 42592057 на підставі договору позики, серія та номер 416 від 18.06.2021 року, договору іпотеки, серія та номер 417 від 18.06.2021 року, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . Відповідно до ч.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Відповідно до ч.2 ст.577 ЦК України, застава нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Таким чином, враховуючи, що в даному випадку державна реєстрація обтяження нерухомого майна, а саме спірної квартири іпотекою, було здійснено відповідно до вимог закону на підставі договору позики та договору іпотеки, укладених між відповідачкою [PERSON] та третьою особою [PERSON] , які не визнані судом недійсними, та такі вимоги не є предметом судового розгляду по суті, оскільки суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іпотеки №42592057 на спірну квартиру. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про необгрунтованітсь вимог позивача в повному об`ємі та відмові у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмові в позові судові витрати покладаються на позивача. Отже, судові витрати залишаються за позивачем та не підлягають стягненню з відповідачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed