Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

27.07.2020 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.11.2011, а власником іншої 1/2 частини будинку є відповідачка у справі - [PERSON] . Право власності на її частину будинку зареєстровано державним реєстратором 16.03.2013 09:42:35, номер запису про право власності 531658. За вказаним будинком числиться земельна ділянка площею 0,0576 га, кадастровий номер: 3210300000:03:009:0020, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідач згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.11.2013 по справі №357/10320/13-ц є власником 1/2 частини спірної земельної ділянки, та право власності на іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки зареєстровано також за відповідачем, згідно договору купівлі продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку №1863, що виданий 22.08.2017, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дерун А.А. На даний час виникла необхідність поділити спірний будинок у натурі, оскільки вона і відповідач мають ідеальні частки в ньому. Спірний будинок з самого початку будувався на дві ізольовані частини з окремими виходами. На даний час між нею та відповідачем склався фактичний порядок користування будинком та господарськими будівлями, жодних спорів з цього приводу між ними не було. Обидві частини будинку фактично рівнозначні. Так, на даний час вона користується такими приміщеннями будинку згідно технічного паспорта: 2-ІІІ -веранда площею 6,0 кв.м, 2-7 -житлова кімната площею 23,1 кв.м, 2-8-коридор площею 9,7 кв.м, 2-9 -житлова кімната площею 12,1 кв.м, 2-10-кухня площею 8,0 кв.м, 2-11 -туалет площею 1,3 кв.м, 2-12 -ванна площею 3,0 кв.м, 16 тераси 1,2 - IV площею 9,2 кв.м, всього 72,3 кв.м, що складає 1/2 частину від загальної площі приміщень будинку, інша частина приміщень будинку перебуває в користуванні відповідача. Крім того, вони також погодили порядок користування господарськими спорудами: гараж Б перебуває в моєму користуванні, гараж В -в користуванні відповідачки. На її половину будинку на її ім`я робився робочий проект та виготовлялась технічна документація з реконструкції системи газопостачання, т нею укладений договір на газопостачання та рахунки на оплату за спожитий газ приходять також на її ім`я. Окрім того, кожен із них має окремі лічильники на електроенергію, вони окремо оплачують ці послуги. Однак, для поділу спірного будинку в натурі необхідно провести судову будівельно-технічну експертизу, оскільки КП КОР «Південне БТІ» відмовило їй в розрахунку часток у спільній частковій власності. Враховуючи вищевикладене, просила виділити їй в натурі 1/2 частину будинку [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на веранду (2-ІІІ) площею 6,0 кв.м., житлову кімнату (2-7) площею 23,1 кв.м., коридор (2-8) площею 9,7 кв.м., житлову кімнату (2-9) площею 12,1 кв.м., кухню (2-10) площею 8,0 кв.м., туалет (2-11) площею 1,3 кв.м., ванну (2-12) площею 2,0 кв.м., 1/2 частину тераси 1,2 (ІV) площею 9,2 кв.м., всього 72,3 кв.м. та господарську споруду гараж з погребом Б і 1/2 частину вимощення, припинивши право спільної часткової власності на вказаний будинок та стягнути судові витрати по справі. 02.09.2020 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 18.01.2021 відповідач - [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти позову з наступних підстав. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 визнано за нею та її братом [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на частину (по 1/2 частині на кожного) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого за [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 10.04.1995. Визнано за нею та її братом [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом (по 1/2 частині за кожним) на земельну ділянку площею 0,0576 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю. Вказане судове рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04.06.2014 залишено без змін. 22.08.2017 між нею та її братом було укладено договір купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, за умовами якого [PERSON] передає у її власність, тобто продає, а вона приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму, тобто купує належну продавцю на праві приватної власності частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0576 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 22.08.2017 також було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, за умовами якого вона набула у власність частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вона, як власник земельної ділянки по [ADDRESS] , має право на отримання плати за користування 1/2 частиною цієї ділянки, на якій розташована 1/2 частина житлового будинку, що перебуває у власності [PERSON] , та яка фактично користується тією частиною землі, що знаходиться під її частиною будинку. 13.09.2019 вона звернулася до [PERSON] із письмовою заявою, в якій запропонувала обговорити питання про оформлення платного користування землею та цінові пропозиції. Як варіант, що допускається законодавством, запропонувала розглянути можливість викупу нею належної їй на праві власності частини домоволодіння по [ADDRESS] та просила надати відповідь письмово на її адресу листування. Вказана заява була направлена [PERSON] на адресу її проживання цінним листом з описом вмісту, однак жодної відповіді вона не отримала. 24.09.2019 нею направлено повторну заяву з аналогічними пропозиціями, в якій вона просила розглянути їх в найкоротші терміни та надіслати їй на адресу її проживання своє бачення та варіанти виходу з ситуації, що склалася. Однак жодної відповіді вона не отримала. Враховуючи вимоги ст. 355, 356 ЦК України, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Слід зазначити, що спірний житловий будинок неможливо поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачу було виділено у власність частину житлового будинку без визначення порядку користування земельною ділянкою, яка має відповідати розміру частки кожного співвласника у праві спільної часткової власності, з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, який необхідно привести у відповідність до закону, оформивши у вигляді договору оренди або сервітуту. Щодо порядку користування земельною ділянкою, звертається увага на те, що такий виділ землі базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натурі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Позивач має намір вирішити питання розподілу домоволодіння, однак жодним чином не порушує питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує та порушує її права як співвласника земельної ділянки, і проявляється в тому, що позивач користується належною їй на праві власності земельною ділянкою безоплатно. Вказане порушує її права як власника земельної ділянки, так як частина домоволодіння позивача знаходиться на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності, позивач фактично користується нею, однак юридично не бажає оформити право користування земельною ділянкою, що знаходиться під її домоволодінніям, а саме оформити право оренди, сервітуту, чи право власності шляхом викупу земельної ділянки. Ситуація що склалася, порушує публічний порядок визнання права власності, і я не погоджуюсь з цим, оскільки позивач фактично створив перешкоди їй в користуванні земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності.Таким чином, вимоги позивача про поділ житлового будинку в натурі з виокремленням їх будинків на окремі адреси без встановлення порядку користування земельною ділянкою, належною їй на праві власності, відповідно до висновку експертизи по часткам власності, не відповідає вимогам закону та порушує її права власника земельної ділянки. Про можливість об`єднання в одному позові вимог про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою зазначив Верховний суд України, який п. 11 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Позивач ухиляється від вирішення питання про розподіл домоволодіння та одночасно встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує її права як співвласника земельної ділянки, беручи до уваги, що вона несе щорічні витрати на сплату податку на землю фізичними особами, в той час як позивач безоплатно користується належною їй земельною ділянкою та не несе жодних витрат на її утримання. Тому, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 22.02.2021 позивач - [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що нею в позовній заяві поставлено конкретне питання по поділ житлового будинку в натурі, яким вона з відповідачем володіє на праві спільної часткової власності. Тобто, вона хоче реалізувати свої законні права власника майна. Відповідач заперечуючи проти позову посилається на ту обставину, що лише вона на даний час є власником всієї земельної ділянки під спірним будинком, однак, їхній спір відносно земельної ділянки ще остаточно не вирішений, оскільки перебуває на розгляді Верховного суду, крім того її позовні вимоги ніяк не стосуються земельної ділянки, а лише самого будинку. Питання, які порушені відповідачем у відзиві, вона може вирішувати шляхом подачі до суду відповідних позовів. 25.05.2021 судом призначено у\~ справі судову будівельно - технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз\~ та зупинено провадження у справі. 11.10.2022 на адресу суду надійшов висновок експерта №22563/21-43/25649/22-43 від 03.10.2022 згідно ухвали суду від 25.05.2021, який переданий до провадження 12.10.2022. 12.10.2022 судом поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. 21.11.2022 позивач - [PERSON] подала до суду заяву, про зміну предмету позову, яка прийнята судом, мотивуючи тим, що висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 03.10.2022 за № 22563/21- 423/25649/22-43 встановлено, що провести технічний розподіл по 1/2 частині співвласникам від ідеальних часток домоволодіння по [ADDRESS] не можливо без відступу від ідеальної частки співвласників. Експертом надані три варіанти технічного розподілу житлового будинку, господарських будівель та споруд між співвласниками домоволодіння за технічним паспортом від 01.11.2017, станом на момент обстеження 16.09.2022. По першому варіанту розподілу частки співвласників складатимуть 0,52 та 0, 48 від домоволодіння, по другому відповідно 0,58 та 0,42, по третьому 0,46 та 0,54. Враховуючи ту обставину, що по першому варіанту розподілу частки співвласників складатимуть найбільш наближені до ідеальних, а також те, що саме цими частками впродовж тривалого часу сторони користуються фактично, вважає необхідним провести розподіл будинку саме по першому варіанту, запропонованому експертом у своєму висновку. Згідно першого варіанту розподілу будинку, виділена їй частка менша від ідеальної на 0,02 частини, що в грошовому вимірі складає 35 126,18 грн (вартість частки 0,52 складає 899 929,10 грн., вартість частки 0,48 складає 829 676,90 грн; різниці між частками складає 70,252,20 грн, а від ідеальної частки 70,252,20 : 2 = 35 126,18 грн). Оскільки позовні вимоги не повністю співпадають з варіантом розподілу запропонованим експертом, вважає за необхідне змінити предмет позову та просити провести розподіл домоволодіння [ADDRESS] в натурі між нею та [PERSON] по першому варіанту технічного розподілу наданого висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 03.10.2022 року за № 22563/21-423/25649/22-43, а саме: виділити в її власність у натурі 0,48 частину будинку [ADDRESS] , а саме: III веранду площею 6,0 кв.м; 50 % тераси IV площею 9,20 кв.м; 2-7 житлову кімнату площею 23,10 кв.м; 2-8 коридор площею 9,70 кв.м; 2-9 - житлову кімнату площею 12,00 кв.м; 2-10 - топочну площею 8,00 кв.м; 2-11 - туалет площею 1,30 кв.м; 2-12 ванну площею 3,00 кв.м, а всього 72,30 кв.м та господарські споруди: б-сарай, Б - гараж, Г - плавальний басейн (50%), № 1 - огорожа (50%), № 2 - ворота (50%), № 3 - вимощення (50%), № 4 - трубопровід(свердловина) (50%), а всього по житловому будинку та спорудам 143,50 кв.м., припинивши право спільної часткової власності на вказаний будинок, стягнути з [PERSON] на її користь різницю від вартості ідеальної частки (0,02) в розмірі 35 126,18 грн., стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі, а саме: витрати на сплату судового збору у розмірі 1 528,5 грн, витрати на оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 15 101,68 грн, витрати на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 15 000 грн. 17.01.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду\~ по суті. Представник позивача, адвокат\~ Дмитренко Григорій Васильович, у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі та зазначив, що позивач є власником 1/2 частини будинку згідно рішення суду від 25.11.2011, а відповідач є власником іншої 1/2 частини будинку. Земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку закріплена за домоволодінням, власником якої є відповідач. Жодні права на земельну ділянку позивачем не порушені і не зачіпаються. Перший варіант поділу будинку, згідно висновку експерта, відповідає фактичному користуванню будинком сторонами. Частина позивача 0,48 від 100% домоволодіння, а частина відповідача 0,52 від 100 % домоволодіння, тому стягненню підлягає різниця вартості часток. Після виділу будинку в натурі буде припинено спільна часткова власність та в подальшому буде порушено питання щодо земельної ділянки, шляхом подачі окремого позову. Також, просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1528,5 грн., витрати на оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 15101,68 грн., витрати на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 15 000 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що вона є єдиним власником земельної ділянки, а будинок знаходиться на її землі. Вона зверталася до позивача з листом, щоб скласти договір користування земельною ділянкою, але [PERSON] на нього не відреагувала, однак, в суд з цього питання вона не зверталася. Також, зазначила, що експертиза є хибною, виконана з порушенням, оскільки технічний паспорт від 01.11.2017 недійсний. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , з 23.05.2013 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.11.2011 у справі №2-24/2011, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.04.2012 і набрало законної сили 12.09.2012, та за нею зареєстровано право власності на частину будинку 16.03.2013, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8, 13-19, 20-23, 41-42) та визнається відповідачем. Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , з 11.11.1997 зареєстрована за адресою:\~ [ADDRESS] , є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.11.2013 у справі №357/10320/13-ц, яке набрало законної сили 04.06.2014, та договору дарування частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок від 22.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А., зареєстрованого в реєстрі за №1862, та власником земельної ділянки площею 0,0576 га кадастровий номер 3210300000:03:009:0020 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинкугосподарських будівель і споруд, на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.11.2013 у справі №357/10320/13-ц, яке набрало законної сили 04.06.2014, та договору купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку від 22.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А., зареєстрованого в реєстрі за №1863, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9-12, 24-27, 64-66, 119) та постановою Верховного суду від 09.04.2021 у справі №357/11672/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, якою залишено в силі постанову Київського апеляційного суду від 29.08.2019 про відмову у задоволенні позову (а.с. 126-130). Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 28.11.2013 у справі №357/10320/13-ц позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Білоцерківської міської ради, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, задоволено, та зокрема, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину (по 1/4 частині за кожним) житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зареєстрованого за [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на\~ будівлю від 10 квітня 1995 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом (по 1/2 частині за кожним) на земельну ділянку площею 0, 0576 га, яка розташована по [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акта на право власності на землю серії І-КВ № 096353. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2011 у справі №2-24/2011, яке набрало законної сили 12.09.2012, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину спільного майна, задоволено частково, та встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1992 року по [INFO] , визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зареєстрованого за [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 10 квітня 1995 року. У задоволенні позову про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 0576 га, яка розташована по [ADDRESS] , відмовлено. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України,\~ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316,\~ 317,\~ 319,\~ 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,\~ відповідно\~ до\~ закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України). Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: 1) множинність суб`єктів. Так, для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). А, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники) та 2) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Так, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] є ізольованим помешканням, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності (ст.380, 381 ЦК України) та складається із: 1-І веранда площею 0,8 кв.м., 1-ІІ веранда площею 3,8 кв.м, 2-ІІІ -веранда площею 6,0 кв.м, 1-1 коридор площею 7,7 кв.м, 1-2 житлова кімната площею 12,2 кв.м., 1-3 житлова кімната площею 11,5 кв.м, 1-4 санвузол площею 3,3 кв.м, 1-5 кухня площею 11,1 кв.м,\~ 1-6 житлова кімната площею 12,2 кв.м., 2-7 -житлова кімната площею 23,1 кв.м, 2-8-коридор -9,7 кв.м, 2-9 -житлова кімната -12,1 кв.м, 2-10-кухня -8,0 кв.м, 2-11 -туалет -1,3 кв.м, 2-12 -ванна -3,0 кв.м, тераса1,2 - IV - 18,4 кв.м. Загальна площа будинку складає 144,1 кв.м., житлова площа 71 к,0 кв.м., зазначений будинок розташований на земельній ділянці позначений на плані літ. А-1, 1994 року побудови, гаражі літ. Б. та В, басейн позначений літ. Г, огорожа позначені на плані №1 та №2, що підтверджується копією технічного паспорта від 14.05.2013 (а.с. 31-34). Також, як було зазначено вище у рішенні, житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному), що підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами. Відповідно до положень частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України). За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Позивач - [PERSON] просила в судовому порядку провести розподіл домоволодіння по першому варіанту технічного розподілу, наданого висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 03.10.2022 за № 22563/21-423/25649/22-43 та виділити їй в натурі 0,48 частин будинку [ADDRESS] , а саме: III веранду площею 6,0 кв.м; 50 % тераси IV площею 9,20 кв.м; 2-7 - житлову кімнату площею 23,10 кв.м; 2-8 - коридор площею 9,70 кв.м; 2-9 - житлову кімнату площею 12,00 кв.м; 2-10 - топочну площею 8,00 кв.м; 2-11 - туалет площею 1,30 кв.м; 2-12 ванну площею 3,00 кв.м, а всього 72,30 кв.м та господарські споруди: б-сарай, Б - гараж, Г - плавальний басейн (50%), № 1 - огорожа (50%), № 2 - ворота (50%), № 3 - вимощення (50%), № 4 - трубопровід(свердловина) (50%), а всього по житловому будинку та спорудам 143,50 кв.м. та стягнути з [PERSON] на її користь різницю від вартості ідеальної частки (0,02) в розмірі 35126,18 грн. оскільки, висновком експерта встановлено, що провести технічний розподіл по 1/2 частині співвласникам від ідеальних часток домоволодіння не можливо без відступу від ідеальної частки співвласників та по першому варіанту розподілу частки співвласників складатимуть найбільш наближені до ідеальних, а також те, що саме цими частками впродовж тривалого часу сторони користуються фактично. Також, нею на її половину будинку робився робочий проект та виготовлялась технічна документація на реконструкцію системи газопостачання, нею укладений договір на газопостачання та рахунки на оплату за спожитий газ приходять на її ім`я. Окрім того, КП КОР «Південне БТІ» відмовило їй в розрахунку часток у спільній частковій власності. На виконання вимог ст. 103, 105 ЦПК України\~ суд за клопотанням позивача призначив у справі судову будівельно - технічну експертизу, проведення якої доручив експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз, з метою вирішення питань: «Які варіанти розподілу житлового будинку [ADDRESS] можливо визначити відповідно до часток співвласників (по 1/2) та вимог нормативно - правових актів та яка дійсна вартість кожної 1/2 частини будинку [ADDRESS] . У висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 03.10.2022 за № 22563/21-423/25649/22-43, складеного експертом Сергієм Курочкіним на виконання ухвали суду від 25.05.2021 (а.с. 134-160), визначено, що провести технічний розподіл по 1/2 частині співвласникам від ідеальних часток домоволодіння по [ADDRESS] не можливо, виділ можливий при умові відступу від ідеальної частки співвласників. Експертом запропоновано декілька варіантів поділу житлового будинку та встановлено, що на момент проведення натурного обстеження домоволодіння 16.09.2022 житловий будинок розділений на дві ізольовані квартири з окремими входами, тому переобладнання не потребуються. Також, даним висновком визначена дійсна (ринкова) вартість житлового будинку [ADDRESS] , без урахування вартості земельної ділянки за порівняльним методичним підходом в цінах станом на 16.09.2022, яка складає 1729606 грн., дійсна (ринкова) вартість домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , станом на 16.09.2022 складає 2209990 грн., дійсна (ринкова) вартість 1/2 частини вартості домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складає 1104995 грн.. Згідно з першим варіантом [PERSON] запропоновано виділити приміщення і будівлі на суму, яка є меншою її частки на 35126,10 грн. а [PERSON] виділити приміщення і будівлі на суму, що є більшою його частки на 35126,10 грн. Частки співвласників при такому поділі складатимуть 0,48 [PERSON] та 0,52 [PERSON] . Для здійснення запропонованого варіанта поділу переобладнання не потрібні. Згідно з першим варіантом позивачу запропоновано виділити приміщення і будівлі на суму, що є меншою її частки на 142837,10 грн., а відповідачу виділити приміщення та будівлі на суму, що є більшою вартості її частки на 142837,10 грн. Частки співвласників при такому поділі складатимуть: [PERSON] 0,42, [PERSON] 0,58. Для здійснення запропонованого варіанта поділу переобладнання не потрібні Згідно з третім варіантом [PERSON] запропоновано виділити приміщення і будівлі на суму, що є більшою вартості її частки на 72584,90 грн., а\~ [PERSON] виділити приміщення і будівлі на суму, що є меншою вартості її частки на 72584,90 грн. Частки співвласників при такому поділі складатимуть: [PERSON] 0,54, [PERSON] 0,46. Для здійснення запропонованого варіанта поділу переобладнання не потрібні. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що вона є єдиним власником земельної ділянки, на якій розташований будинок та вона, як власник земельної ділянки по [ADDRESS] , має право на отримання плати за користування 1/2 частиною цієї ділянки, на якій розташована 1/2 частина житлового будинку, що перебуває у власності [PERSON] , та яка фактично користується тією частиною землі, що знаходиться під її частиною будинку. 13.09.2019 вона звернулася до [PERSON] із письмовою заявою, в якій запропонувала обговорити питання про оформлення платного користування землею та цінові пропозиції, однак жодної відповіді вона не отримала. 24.09.2019 нею направлено повторну заяву з аналогічними пропозиціями, в якій вона просила розглянути їх в найкоротші терміни та надіслати їй на адресу її проживання своє бачення та варіанти виходу з ситуації, що склалася. Однак жодної відповіді вона не отримала. Зазначає, що спірний житловий будинок неможливо поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачу було виділено у власність частину житлового будинку без визначення порядку користування земельною ділянкою, яка має відповідати розміру частки кожного співвласника у праві спільної часткової власності, з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, який необхідно привести у відповідність до закону, оформивши у вигляді договору оренди або сервітуту. Позивач має намір вирішити питання розподілу домоволодіння, однак жодним чином не порушує питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує та порушує її права як власника земельної ділянки, і проявляється в тому, що позивач користується належною їй на праві власності земельною ділянкою безоплатно. Таким чином, вимоги позивача про поділ житлового будинку в натурі з виокремленням їх будинків на окремі адреси без встановлення порядку користування земельною ділянкою, належною їй на праві власності, відповідно до висновку експертизи по часткам власності, не відповідає вимогам закону та порушує її права власника земельної ділянки.\~ Також, відповідач зазначає, що висновок експерта від 03.10.2022 за № 22563/21-423/25649/22-43 є хибним, виконаний з порушенням, оскільки виконаний із врахуванням технічного паспорту на житловий будинок від 01.11.2017, який є недійсним. Так, відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Відповідач [PERSON] на жоден із запропонованих експертами варіантів виділу часток будинку не погодилася, однак, будь-яких клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи до суду не подала та будь-яких інших доказів, які спростовують висновок судової будівельно - технічну експертизи від 03.10.2022, також не подала, та зустрічних вимог щодо встановлення сервітуту не заявила. Разом з тим, при проведенні експертизи, експертом Київського науково - дослідного інституту судових експертиз було досліджено надані судом технічні паспорти від 14.05.2013 та від 01.11.2017 на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , долучені сторонами у справі на виконання вимог клопотання експерта Київського науково дослідного інституту судових експертиз Курочкіна Сергія про надання додаткових матеріалів, а саме інвентаризаційного технічного паспорту та проведено натурне обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у присутності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи-замінник (а.с. 9-10, 17,18, 20, 21, 23-24, 25, 38,39). Судом встановлено, що згідно з першим варіантом поділу домоволодіння на підставі висновку експерта від 03.10.2022 за № 22563/21-423/25649/22-43 позивачу [PERSON] має бути виділено у власність в натурі 0,48 частин будинку [ADDRESS] , а саме: веранду (III) - площею 6,0 кв.м., 50% тераси (IV) - площею 9,2 кв.м.,\~ житлову кімнату (2-7) - площею 23,1 кв.м., коридор (2-8) - площею 9,7 кв.м., житлову кімнату (2-9) - площею 12,0 кв.м., топочну (2-10) площею 8,00 кв.м., туалет (2-11) - площею 1,3 кв.м., ванну (2-12) - площею 3,0 кв.м., всього по будинку 72,3 кв.м. та господарські споруди: сарай (б), гараж (Б), 50 % плавального басейну (Г), 50 % огорожі (№1), ворота 50% (№2), 50% вимощення (№3), трубопровід 50% (свердловина) (№4), всього по будинку 72,30 кв.м., всього по житловому будинку та спорудам 143,50 кв.м., а відповідачу [PERSON] має бути виділено у власність в натурі 0,52 частини будинку [ADDRESS] , а саме: веранду (I) - площею 0,8 кв.м., веранда (ІІ) площею 3,8 кв.м., 50% тераси (IV) - площею 9,2 кв.м.,\~ коридор (1-1) площею 7.1 кв.м., житлову кімнату (1-2) - площею 12,2 кв.м, житлову кімнату (1-3) - площею 11,5 кв.м., житлову кімнату (1-6) площею 12,2 кв.м., санвузол (1-4) - площею 3,3 кв.м., кухня (1-5) - площею 11,1 кв.м., всього по будинку 71,2 кв.м. та господарські споруди: погріб з шийкою (б/п), гараж (В), 50 % плавального басейну (Г), навіс (Д), 50 % огорожі (№1), ворота 50% (№2), 50% вимощення (№3), трубопровід 50% (свердловина) (№4), всього по житловому будинку та спорудам 143,50 кв.м.. Суд враховує, що для здійснення запропонованого варіанта поділу переобладнання не потрібні, адже домоволодіння вже має дві ізольовані квартири із самостійними виходами, і саме таке співвідношення має бути враховано під час обрахунку грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, суд враховує, що втручання в усталений порядок користування спільним будинком, який склався та існує надзвичайно тривалий період, покладає надмірний тягар на позивача і є невиправданим втручанням у його мирне володіння майном. В постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №495/3521/18 вказано, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України), спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача. При цьому загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси обох сторін. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03.04.2013 у справі № 6-12цс13, які підтримав Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 170/289/16-ц, від 24.12.2020 у справі № 457/725/16-ц. Отже, враховуючи, що кожній стороні у справі може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом з урахуванням усталеного фактичного порядку користування спільним будинком, що склався та існував протягом тривалого періоду часу, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, тому на користь [PERSON] як співвласника, частка якого при поділі спільного майна є меншою, потрібно стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 35126,10 грн. Щодо заперечення відповідача про те, що вимоги позивача про поділ житлового будинку в натурі з виокремленням їх будинків на окремі адреси без встановлення порядку користування земельною ділянкою, належною їй на праві власності, відповідно до висновку експертизи по часткам власності, не відповідає вимогам закону та порушує її права власника земельної ділянки, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Ч.4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Однак, постановою Верховного суду від 09.04.2021 у справі №357/11672/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, якою залишено в силі постанову Київського апеляційного суду від 29.08.2019, відмовлено у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач набула право власності на частину житлового будинку раніше, ніж відбувся перехід до відповідача права власності на земельну ділянку, на якій вона розташована, і правомірність набуття відповідачем такого права встановлена судовим рішенням у цивільній справі, що\~ набрало законної сили, у якій позивач брала участь, тому суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Також, Верховний суд зазначив, що згідно з частинами першою, другою статті 30 ЗК України 1990 року, чинного на\~ момент виникнення права власності на житловий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження -будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. У постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 зроблено висновок про те, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. У даному випадку суд, з урахуванням приписів частини першої статті 13 ЦПК України розглянув справу в межах заявлених вимог, вважає за можливе здійснити поділ домоволодіння, виділивши в натурі позивачу належну їй частку у праві на нерухоме майно, припинивши право спільної часткової власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, а вирішення питання користування земельною ділянкою має відбуватися шляхом подачі позову на загальних підставах та вже при вирішенні спору щодо порядку користування земельною ділянкою будуть враховуватися розміри часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявність порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. У постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 2114/2-3819/11 наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі. Тому, суд, враховуючи необхідність остаточного та реального вирішення існуючого між сторонами спору, встановивши, що перший варіант поділу будинку, зазначений у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03.10.2022, не потребує під час реалізації здійснення переобладнання спільного домоволодіння та цей варіант враховує фактичний усталений порядок володіння та користування спірним домоволодінням, який склався та існував між сторонами протягом тривалого періоду часу, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Представник позивача на підтвердження стягнення судових витрат надав: договір про надання правової допомоги №14 від 01.12.2019, квитанцію №034940 від 01.12.2019 по оплату послуг правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн. та квитанцію №034950 від 27.08.2020 про оплату наданих послуг з правничої допомогина суму 10000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 6, 7, 175, 196). Відповідно до п. 3 Договору про надання правової допомоги №14 від 01.12.2019 оплата за надану правову допомогу по даній цивільній справі є фіксованою та складає 15000,00 грн.. Отже, встановлено, що в договорі про надання правової допомоги №14 від 01.12.2019, який укладений між адвокатом Дмитренко Григорієм Васильовичем та Бойко Л.В., сторони належним чином визначили розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, який є фіксованою сумою, і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання, однак, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України не надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Отже, позивач підтвердила обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість на загальну суму 15000,00 грн., яка підлягає розподілу за результатами розгляду справи. Також, відповідно до ч. 4, 6 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Позивач на підтвердження понесених витрат на проведення експертизи та їх відшкодування\~ надала квитанцію №7221739 про оплату вартості проведеної експертизи від 08.09.2021 на суму 15101,70 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 176). Відповідно до ч. 8, 9\~ ст. 139 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, відповідач в судовому засіданні не заявляла клопотання\~ про необґрунтованість витрат на проведення експертизи, які підлягають розподілу між сторонами. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, судові витрати позивача (сплачений судовий збір, витрати на проведення експертизи та витрати на правничу допомогу) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1528,50 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 15101,68 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Outcome: approved