Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом .В обґрунтування своїх заявлених позовних вимог вказує, що 18 травня 2012 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №516. Вказує, що відносини з [PERSON] значно погіршились. Під час спілкування у них виникали постійні сварки, непорозуміння, які привели до втрати почуття поваги . З січня 2023 року вони з відповідачкою не підтримують шлюбні відносини і не ведуть спільне господарство. За таких обставин, вважає , що шлюб існує формально, сім`я розпалася остаточно та примирення між ними неможливе, а тому шлюб необхідно розірвати. Додає, що він з [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення сімейних відносин з відповідачкою , малолітні діти: [PERSON] та [PERSON] залишились проживати разом з ним за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на його самостійному утриманні та вихованні. Посилаючись на норми матеріального права, просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, який зареєстрований 18 травня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, а малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом із батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на його самостійному вихованні та утриманні. У судове засідання сторони не з`явилися. У попередньому судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав , просив задовільнити позов та вказав , що спору про визначення місця проживання спільних з відповідачкою дітей у них немає, між ними фактично склалися умови , за яких малолітні діти проживають разом з ним та перебувають на його самостійному утриманні. Відповідачка проживає окремо . Враховуючи , що утриманням та вихованням малолітніх дітей займається він самостійно , житло в якому вони проживають належить йому. Просив суд після розірвання шлюбу залишити дітей проживати разом з ним. заперечив проти надання строку на примирення. У попередньому судовому засіданні відповідачка вказала , що визнає позовні вимоги позивача по справі. Після припинення шлюбних відносин вона проживає окремо від [PERSON] та спільних дітей у Заставнівському ( Чернівецькому ) районі у батьків . Стверджувала , що спільні з позивачем діти дійсно проживають з батьком за адресою : [ADDRESS] . Батько займається їх розвитком та утриманням. Вона планує виїжджати за кордон з метою працевлаштування, а тому не заперечує проти залишення малолітніх дітей проживати спільно з батьком на його самостійному вихованні та утриманні. Заперечила проти надання строку на примирення. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України -у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши думку сторін по справі , дослідивши подані докази , суд приходить до наступного висновку : Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206 цього ж Кодексу - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Матеріалами справи встановлено, що 18 травня 2012 року між позивачем та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №516 (а.с.6). Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки . Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . (а.с.9,11). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання , малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою : [ADDRESS] ( а.с. 10,12). За цією ж адресою зареєстрований та проживає [PERSON] , що підтверджується відміткою Відділу ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці Чернівецької міської ради , яка міститься на 13 аркуші паспорта громадянина України ( а.с 7 зворот). Дана квартира належить [PERSON] на праві приватної власності, згідно договору купівлі- продажу від 23.10.2019 року. Окрім іншого , факт проживання дітей разом з батьком та перебування на його утриманні, підтверджується особистими поясненнями учасників процесу . Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України. Зі змісту Конвенції про права дитини, поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дітей, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та визначений між сторонами порядок виховання дітей , суд вважає, що після розірвання між стронами шлюбу , їх спільних дітей слід залишити проживати разом з батьком , що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати дітей та спілкуватися з ними, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку , що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд , окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , беручи до уваги визнання позову відповідачкою ,

Outcome: approved