Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

09.12.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2013 року між сторонами було укладено попередній договір оренди земельної ділянки 5,0 га, кадастровий номер 3222485800:03:0003:5070, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрівське. Відповідно до п. п. 1, 10 попереднього договору сторони домовились про те, що договір оренди земельної ділянки (основний договір) повинен бути укладений і належним чином оформлений не пізніше 31.12.2013 року. Згідно п. 4 попереднього договору на момент його підписання орендар передав, а орендодавець отримав, для підтвердження зобов`язань взятих сторонами за договором в забезпечення його виконання, суму в розмірі 4000000,00 гривень, в якості забезпечувального платежу щодо зобов`язання орендаря за основним договором. Проте позивач вказує, що основний договір оренди так і не був укладений в строк зазначений в п. 10 попереднього договору. Пунктом 5 попереднього договору встановлено, що у випадку невиконання вимог п. 10 цього договору (підписання основного договору до 31.12.2013 року) орендодавець зобов`язується повернути орендарю на його вимогу кошти в сумі забезпечувального платежу, тобто 4000000,00 гривень. 29.10.2021 року позивачем було відправлено відповідачу поштовим зв`язком лист з оголошеною цінністю та описом вкладення вимогу про повернення коштів протягом семи днів з моменту пред`явлення даної вимоги. Проте вказаного обов`язку або ж навіть відповіді на вказану вимогу щодо сплати вище зазначених грошових коштів на користь позивача, позивач так і не отримав. Відповідач проігнорував отримання кореспонденції, що підтверджується відміткою про невручення листа у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Позивач вказує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України відповідач мав повернути йому кошти не пізніше 05.11.2021 року. Проте відповідач ухиляється від повернення суми боргу. На підставі вище наведеного позивач просив суд, стягнути з відповідача [PERSON] кошти в сумі 4000000,00 гривень. 10.02.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 22.07.2022 року представником відповідача через канцелярію суду було зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій вона зазначила, що дійсно між сторонами 04.11.2013 року було укладено попередній договір оренди земельної ділянки площею 5,0 га. Відмічала, що копія попереднього договору оренди земельної ділянки від 04.11.2013 року долучена до матеріалів справи в суді позивачем відрізняється від оригіналу договору, що знаходиться у відповідача. Представник відповідача вказувала, що позивачем змінений текст пунктів 4-5 копії договору, а саме відрізняється сума завдатку. Так сума завдатку в п. 4 в оригіналі договору вказана 40000,00 гривень, сума завдатку в п. 4 копії договору наданого [PERSON] вказана 4000000,00 гривень. Редакція п. 5 в оригіналі договору: «у випадку невиконання вимог п. 10 цього договору з вини орендодавця, останній зобов`язується повернути орендарю протягом 3-х робочих днів з дати встановленої п. 10 цього договору подвійну суму завдатку. А в разі затримки її повернення, сплатити на користь орендаря пеню в розмірі 2 % від суми завдатку за кожен день прострочення». Радакція п. 5 копії Договору надана [PERSON] : «У випадку невиконання вимог п. 10 цього Договору з вини орендодавця, останній зобов`язується повернути орендарю на його вимогу кошти в сумі забезпечувального платежу. А в разі затримки її повернення, сплатити на користь орендаря пеню в розмірі 2 % від суми забезпечувального платежу за кожен день прострочення». Звертала увагу суду, що припинення зобов`язань сторін відбулося на підставі п. 12 попереднього договору оренди земельної ділянки від 04.11.2013 року (за згодою сторін) у зв`язку з відмовою позивача ( [PERSON] ) сплатити завдаток у розмірі 40000,00 гривень. Крім того зазначала, що підпис у графі «підпис сторін, орендодавець «С.А. Гребенюк» на копії попереднього договору оренди земельної ділянки від 04.11.2013 року, що знаходиться в матеріалах справи відрізняється від власного підпису відповідача. Зазначений договір підписаний не відповідачем, а іншою особою. Факт сплати позивачем будь-яких коштів відповідачу, не відповідає дійсності, є неправдивим та не підтверджується жодним належними та допустимими доказами. Просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. 15.08.2022 року позивачем через канцелярію суду було зареєстровано відповідь на відзив, в якому він вказав, що вважає поданий представником відповідача відзив необґрунтованим з наступних підстав. По-перше вказував, що надана відповідачем копія попереднього договору викликає у нього здивування, так як інших попередніх договорів він не підписував. Також вказував, що в нього викликає сумнів щодо автентичності наданої відповідачем копії (а відповідно і оригіналу) адже попередній договір оренди земельної ділянки регулює питання укладення у майбутньому саме договору оренди. Натомість п. 3 наданої відповідачем копії попереднього договору зазначено: «Сторони домовились, що істотними умовами договору купівлі-продажу основного договору) будуть такі…». Вказував, що відповідачем на підтвердження того, що припинення зобов`язань сторін відбулось на підставі п. 12 попереднього договору (за згодою сторін) у зв`язку з відмовою позивача сплатити завдаток у розмірі 40000,00 гривень відповідачу не надає жодного доказу та обґрунтування такого твердження. При цьому відповідач ігнорує умови пункту 4 попереднього договору, відповідно до якого сторони попереднього договору, підписуючи його, визнали факт передачі відповідачу коштів. По-друге вказував, що доводи щодо ознак підроблення підпису відповідача на копії попереднього договору вважає необґрунтованим, оскільки таке твердження не підтверджене жодним доказом. Щодо застосування строків позовної давності заперечував, так як на його переконання, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, перебіг позовної давності почався із сьомого дня після пред`явлення вимоги - 29.10.2021 року. 01.11.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 20.03.2023 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. 20.03.2023 року представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову, та в разі задоволення позову просила застосувати строк позовної давності. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною четвертою ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ч. 1 ст. 792 ЦК України) Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (частини перша, друга статті 631 ЦК України). Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України). Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) зроблено висновок про те, що «…Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації». «… Реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору». Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації та права й обов`язки учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації. До попереднього договору оренди земельної ділянки вимоги щодо його державної реєстрації є такими ж, як і до договору оренди земельної ділянки, визначені у встановленому законом порядку. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження державної реєстрації попереднього договору оренди землі від 04.11.2013 року у встановленому законом порядку, укладених між [PERSON] та [PERSON] . Отже, враховуючи, що державна реєстрація попереднього договору оренди землі від 04.11.2013 року у встановленому законом порядку проведена не була, сторони договорів не набули прав та обов`язків, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні такого договору. Суд вважає за необхідне зазначити, що 20.03.2023 року як представником позивача так і представником відповідача в судовому засіданні суду було надано для огляду оригінали попереднього договору від 04.11.2013 року укладеного між [PERSON] (як орендодавцем) та [PERSON] (як орендарем). Оглянувши які, судом встановлено, що оригінал попереднього договору від 04.11.2013 року наданий представником позивача та оригінал попереднього договору від 04.11.2013 року наданий представником відповідача, суттєво відрізняються один від одного. Зокрема відрізняються пункти 4 та 5. Крім того, позивачем не надано суду доказів передачі відповідачу забезпечувального платежу на виконання умов попереднього договору від 04.11.2013 року, як у розмірі 4000000,00 (чотирьох мільйонів) гривень, так і у розмірі 40000,00 (сорока тисяч) гривень. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Таким чином, на підставі достовірних, належних та допустимих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за попереднім договором оренди землі необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Щодо заявленого клопотання представника відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач . Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю, суд відмовляє у застосуванні строків позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином судові витрати слід покласти на позивача, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed