Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до\~суду із\~позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дійсним, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №213, укладений 30 серпня 1995 року на Товарній Біржі «Центральна Одеська біржа нерухомості», за яким [PERSON] , [INFO] купив у [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] (відповідно до рішення опікунської ради Іллічівського райвиконкому м. Одеси №747 від 30 серпня 1995 року) квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. 30 серпня 1995 року між [PERSON] (покупець) з однієї сторони, та [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] (відповідно до рішення опікунської ради Іллічівського райвиконкому м. Одеси №747 від 30 серпня 1995 року) (продавець) з другої сторони, на Товарній Біржі «Центральна Одеська біржа нерухомості» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 213, у відповідності до умов якого, [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 67,8 кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 39,9 кв.м., а також: коридору, кухні, туалету, ванної. Позивач зазначає, що правочин обома сторонами повністю виконаний, ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв, право власності покупця на зазначену квартиру зареєстровано в ОМБТІ та РОН 06 вересня 1995 року за №137пр. стор. 96 реєстр 1. Вказує, що на час укладання договору сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним ЗУ «Про товарну біржу», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочинів в 1995 році, і в зв`язку з відмовами компетентними органами і нотаріусами визнавати на теперішній час правочини дійсними, законними і виконаними, позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав. Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, заперечень щодо заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення не подавав. Відповідачі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність та відзив на позовну заяву не подавали. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та відповідачами не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 1995 року між [PERSON] (покупець) з однієї сторони, та [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] (відповідно до рішення опікунської ради Іллічівського райвиконкому м. Одеси №747 від 30 серпня 1995 року) (продавець) з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 213, у відповідності до умов якого, [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 67,8 кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 39,9 кв.м., а також: коридору, кухні, туалету, ванної (а.с. 7-8). Вказаний договір було укладено на Товарній Біржі «Центральна Одеська біржа нерухомості» та зареєстрований Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 06 вересня 1995 року за №137пр. стор. 96 реєстр 1, про що на договорі проставлена відмітка про реєстрацію права приватної власності. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна станом на 1995 рік, тобто на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позов, суд виходить також з того, що оспорюваний правочин на момент розгляду справи є дійсним, однак виходячи з того, що інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю був виконаний: відповідачами була звільнена квартира, передані ключі, а позивач сплатив узгоджену між сторонами грошову суму. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір по справі складає 992,40 гривень, який сплачений позивачем при зверненні до суду. Враховуючи процент задоволення позовних вимог, з відповідачів в дохід держави мають бути стягнуті витрати на оплату судового збору в розмірі 992,40 гривень по 496,20 гривень з кожного.

Outcome: approved