Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 17 жовтня 2000 року позивачем було придбано за 16469 грн. у [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до діючого на той період часу Закону України «Про товарну біржу», угоду було укладено на Товарній біржі «Українська». Всі умови щодо письмової форми правочину були виконані. Договір купівлі-продажу житлового будинку зареєстровано на Товарній біржі «Українська» 17.10.2000 року за №115353. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку, за [PERSON] 25.10.2000 року за реєстровим №2288 у реєстровій книзі №14 в Синельниківському МБТІ зареєстровано право власності. 16.02.2023 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. з метою подальшої повної реалізації своїх прав, як\~законного власника\~нерухомого майна,\~а саме\~ оформлення\~договору купівлі-продажу\~належного йому\~житлового будинку,\~однак,\~приватним нотаріусом\~було прийнято\~постанову про\~відмову у\~посвідченні договору\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~по причині\~невідповідності договору\~купівлі-продажу\~нерухомого майна\~встановленій законом\~формі,\~а саме\~відсутності нотаріального\~посвідчення,\~а тому\~немає можливості\~оформити договір\~купівлі-продажу\~вказаного будинку,\~в зв`язку\~з чим,\~його дійсність\~необхідно підтвердити\~в судовому\~порядку,\~та рекомендовано\~звернутися до\~суду. На момент вчинення спірного правочину існував Закон України "Про товарну біржу", але станом на 01.12.2013 року, в силу ст. 657 ЦК України, даний договір підлягає нотаріальному посвідченню, що є для сторін неможливим. В зв`язку з чим, просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 17 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований відповідно до ст.15 Закону України «Про Товарну Біржу» Товарною біржею «Українська» 17 жовтня 2000 року за №115353 - дійсним. Розгляд справи здійснювався на підставі ст. ст. 274, 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач Приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. в судове засідання не з`явилася, надіславши заяву про розгляд справи в її відсутності. Позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Представника відповідача\~Товарної біржі\~«Українська» в\~судове засідання\~не з`явився,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи був\~повідомлений належним\~чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, а також з урахуванням постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року (у справі №201/6092/17, провадження №61-48215св18), відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено,\~що 17.10.2000\~року [PERSON] \~придбав у\~ [PERSON] \~житловий будинок\~ [ADDRESS] за 16469,00 грн., на підтвердження цього між сторонами по справі було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений ТБ «Українська», реєстраційний №115353 (а.с.4). Як вбачається з копії Технічного паспорту на житловий будинок, [PERSON] являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-7). Крім того, в даному житловому будинку зареєстроване місце проживання [PERSON] , що підтверджується копією Домової книги житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно копії постанови Приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №22/02-31 від 16.02.2023 року, [PERSON] було відмовлено в посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки останнім не було надано документ, що встановлює право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1998 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» у редакції від 16.02.1997 року). Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на житловий будинок. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» редакцією від 16.02.1993 року, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Також, відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи те, що угода купівлі-продажу нерухомості від 17.10.2000 року фактично відбулася, сторони всі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомості виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання договору, але в наступному нотаріальне посвідчення договору не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначений договір дійсним. Враховуючи наведене,

Outcome: approved