Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя в якому просить суд поділити майно, яке згідно доводів позовної заяви набуто позивачем та відповідачем під час шлюбу. В позові просить виділити йому майно на суму 88\~300 грн., а саме: холодильник LIEBHERR-19\~000 грн., посудомийну машину Samsung 12\~000 грн., газовий котел ARISTON CLAS 9\~000 грн., кухонні меблі 11\~000 грн., меблі в кімнату (комод меблева стінка) 7\~500 грн., комп`ютерний стіл 2\~300 грн., диван 7\~500 грн., пральну машину Hotpoint-Ariston 8000 грн., кондиціонер Альпарі 4\~500 грн., миючий пилосос Samsung 7\~500 грн. Просив виділити [PERSON] майно на суму 36\~000 грн., а саме: кухонний м`який куточок 5\~000 грн., ваннову гарнітуру (ванна, умивальник з тумбою) 10 000 грн., радіаторні батареї в кількості 4 штуки 8\~000 грн., натяжні стелі в залі і в ванній кімнаті 5\~000 грн., шафа купе 8\~000 грн. Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.10.2005 по 09.12.2020, та під час шлюбу ними було придбано вищезазначене майно, а тому воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. В добровільному порядку вирішити питання щодо поділу спільного майна не вдається. Вказані обставин стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом до відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням учасникам справи права подання заяв по суті справи. (а.с. 25). 30.12.2022 представником відповідача [PERSON] адвокатом Покоєвичем А.О. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник зазначив, що вимоги викладені в позовній заяві не підлягають до задоволення у зв`язку з їх недоведеністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що сторони по справі в період перебування у шлюбі проживали у квартирі за адресою [ADDRESS] , яка на праві власності належить батьку відповідачки [PERSON] . Позивачем не доведено, що за період шлюбу сторонами придбавалось будь яке майно. Майно, яке позивач просить поділити було придбано [PERSON] у його ж квартиру, про що зазначено у позовній заяві [PERSON] , а тому відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману, шляхом зазначення в позовній заяві недостовірних даних. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що придбання наведеного позивачем майна відбувалось за рахунок коштів позивача чи відповідача в період шлюбу та в інтересах сім`ї. Сторона відповідача заперечує, що майно, яке просить поділити позивач належить до спільного сумісного майна колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , а отже до цього майна не можуть бути застосовані норми СК України щодо поділу спільного майна подружжя. 16.02.2023 на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначив, що з жовтня 2020 року позивач у квартирі, що за адресою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] не проживає. Документи, які підтверджують придбання зазначеного в позовній заяві майна в період шлюбу знаходяться в квартирі за адресою [ADDRESS] , до якої в позивача наразі доступу немає. Факт придбання спірного майна під час шлюбу стороною позивача буде підтверджено показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які допомагали заносити вказане майно до квартири де проживали сторони по справі та допомагали встановлювати це майно у квартирі. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.02.2023 клопотання представника позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на рухоме майно, яке є предметом спору у цій справі. (а.с. 93). Протокольною ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.02.2023 (без винесення окремого процесуального документу, з занесенням ухвали до протоколу судових засідань) залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (а.с. 91, 102). В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив, що внесений на розгляд суду позов він підтримує, просить його задовольнити з підстав, що у ньому наведено. На запитання суду повідомив, що доказів обставин придбання спірного майна під час шлюбу та за його кошти (кошти подружжя) у нього немає. Цю обставину він буде підтверджувати показами свідків. Ознайомившись з представленими третьою особою доказами зазначив, що оформлення придбання спірного газового котла на ім`я батька відповідача здійснювалось у зв`язку з тим, що він (батько відповідача) є власником квартири в якій проживали сторони по справі. Для належного підключення вказаного газового обладнання власником вказаного котла в документах про придбання зазначено третю особу а не його. Оскільки він поспіхом виїздив з квартири де він проживав разом з відповідачем, всі документи, які підтверджували факт придбання спірного майна під час шлюбу залишились у відповідача. Зазначив, що спірний холодильник він купував у розстрочку, разом з тим, коли він намагався отримати з банківської установи будь які документи які б підтвердили цю обставину, в банку йому повідомили, що в кредитних документах відсутня ідентифікація майна на яке отримувався кредит, а зазначено, що кредит отримувався для придбання побутової техніки, а тому він не отримав будь які банківські документи з цього приводу, оскільки такими документами він не може підтвердити придбання спірного холодильника. Представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, що у ньому наведено. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] в задоволенні позову просив відмовити з підстав, що наведено у його відзиві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити. Зазначив, що все зазначене в позові спірне майно придбавалась за рахунок його коштів та для нього у різні періоди. В 2011 році він придбав квартиру за адресою [ADDRESS] , в якій дозволив поселитися та проживати своїй дочці та позивачу по справі. Все спірне майно придбавалось в 2012 році, окрім холодильника, який ним купувався в 2019 році. Ціни, які зазначені позивачем на спірне майно не відповідають дійсності. На даний час все майно, яке є предметом спору у цій справі продане разом з квартирою. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив, що з [PERSON] він перебуває в дружніх відносинах та позивач по справі є його другом. В 2012 році [PERSON] робив ремонт у квартирі, в якій проживав разом з дружиною та двома дітьми. Він особисто бачив як позивач в магазині, що на [ADDRESS] передавав якісь кошти продавцю за ванну, унітаз та тумбочку у ванну кімнату. Скільки саме коштів передавав позивач за це майно він не бачив. Кому належали кошти, які передавались продавцю він не знає. Коли саме відбувалось придбання цього майна він не пам`ятає, оскільки пройшов значний проміжок часу. Також деякі позиції з переліку спірного майна він допомагав заносити квартиру де проживав позивач [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що знає позивача з 2005 2007 років та він перебуває з ним у дружніх відносинах. Йому відомо, що позивач [PERSON] придбавав холодильник, однак в якому саме році відбулось таке придбання він не пам`ятає. Коли придбавали холодильник, то він приїхав разом з позивачем до магазину, що на [ADDRESS] (свідок був за кермом). Коли зайшли до магазину [PERSON] передавав якісь кошти продавцю, здається 12\~000 грн., але точної суми він не пам`ятає. На запитання суду чи видавався будь який розрахунковий документ про придбання цього майна (фіскальний чек, накладна, тощо) та на чиє ім`я це майно придбавалось свідок повідомив, що ці обставини йому невідомі. Скільки саме коштів було передано позивачем продавцю цього майна йому також достовірно невідомо. Цей холодильник він допомагав доставити до місця проживання позивача. Окрім холодильника він також допомагав перевозити диван, меблі у вітальню, кухонну стінку, стіл на кухню, м`який куточок, шафу купе. Наведене майно завозилось у квартиру, в якій проживав позивач разом з дружиною та двома дітьми (адресу свідок не пам`ятає). На запитання суду повідомив, що він бачив, як позивачем передавались кошти за придбання кухонної стінки, шафи купе та холодильник. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є подругою відповідача по справі [PERSON] . Їй відомо, що позивач та відповідач проживали у квартирі, яка належала батьку відповідача [PERSON] . Їй відомо, що у цій квартирі робився ремонт за рахунок батька відповідача. Ким і за чий рахунок придбавалось майно, яке просить поділити позивач їй невідомо. Зазначила, що їй відомо, що шафа купе, комп`ютерний стіл та диван замовлялись і купувались відповідачем [PERSON] в 2018 2019 роках за кошти її батька [PERSON] , про що їй відомо зі слів відповідача. Будь які інші обставини придбання спірного майна свідку не відомі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи (їх представників), свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.10.2005. Шлюб сторін по справі розірвано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2020 (справа 127/23621/20), яке набуло законної сили 14.01.2021. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом достовірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.10.2005 по 14.01.2021. За час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі у них народилися діти: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , які на даний час проживають з позивачем по справі (а.с. 5, 7, 8). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати\~обсяг спільно\~нажитого майна,\~наявного на\~час припинення\~спільного ведення\~господарства, з`ясовувати джерело\~та час\~його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З огляду на наведене суд констатує, що для вирішення питання поширення на майно (рухоме/нерухоме) правового режиму спільної сумісної власності подружжя з метою його подальшого поділу суду необхідно встановити: обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело походження такого майна або коштів для його придбання, а так само час придбання такого майна. Згідно усталеної судової практики Верховного Суду в аналогічних спорах у процесі розгляду справ зазначеної категорії необхідно встановити такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус майна як спільної сумісної власності подружжя (в інтересах сім`ї). Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Аналогічні за змістом висновки наведені Верховним Судом, зокрема, але не обмежуючись у постанові від 10.02.2021 у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19), та у постанові від 17.06.2021 у справі № 128/1511/19 (провадження 61-16161св20), та є обов`язковими до врахування відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене суд констатує, що стороною позивача суду не представлено жодних належних та достовірних доказів з яких суд міг би встановити обсяг спільно нажитого під час шлюбу сторін по справі майна, час придбання спірного майна; належність коштів подружжю (одному з них), за які таке майно було придбано (джерело придбання); мету придбання майна (в інтересах сім`ї). Недоведеність стороною позивача цих обставин, не дозволяє визначити правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя. Стороною позивача суду не представлено жодних чеків, квитанцій, накладних з яких би вбачалась обставина придбання спірного майна під час шлюбу та за кошти позивача/відповідача по справі (кошти подружжя). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене суд зазначає, що покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допит яких проведено як за клопотанням сторони позивача так і за клопотанням третьої особи не можуть бути покладені судом в основу рішення суду, оскільки обов`язкові до встановлення в цій категорії справ обставини не можуть бути підтверджені показами свідків. Окрім наведеного надані свідками покази не ідентифікували а ні час придбання спірного майна, а ні походження коштів, за які таке майно придбавалось, а так само мету придбання спірного майна. Всі наведені обставини в розумінні закону мають бути підтверджені іншими засобами доказування, а саме фіскальними чеками, накладними, договорами купівлі продажу, тощо. Обставина придбання спірного газового котла АФ Ariston CLAS 24 FF третьою особою [PERSON] , підтверджується представленою третьою особою накладною від 10.09.2012, згідно якої саме [PERSON] придбав вказане майно за 4950 грн., а не позивач по справі, як про те стверджував у позові та в судовому засіданні останній. (а.с. 120 122). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі і такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про поділ майна подружжя слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позивачем своїх позовних вимог. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, вжиті судом заходи забезпечення позову слід скасувати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Так як суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. Вирішуючи питання, щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, які заявлені представником відповідача на суму 10\~000 грн. суд зазначає наступне. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» v. Ukraine» («Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано суду письмові докази, а саме: договір від 20.12.2022 про надання правової допомоги укладений між адвокатом Покоєвичем А.О. та відповідачем [PERSON] , розрахунок витрат на правову допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 20.12.2022, на суму 10\~000 грн. (а.с. 40-43) З огляду на викладене суд констатує, що витрати на правову допомогу відповідача є перед судом документально підтвердженими та доведеними, вони є співмірними зі складністю справи та витраченим представником відповідача адвокатом Покоєвичем А.О. часом для надання відповідачу правничої допомоги, а тому клопотання представника позивача про зменшення витрат на правову допомогу до задоволення не підлягає та з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10\~000 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved