Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

У жовтні 2017 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом про виселення, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнароний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» укладено Кредитний договір №6513985 про надання [PERSON] кредиту в розмірі 82500,00 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором відповідачем в іпотеку Банку було передано квартиру, загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , про що був укладений нотаріально посвідчений Договір іпотеки №6514020 від 24.06.2008 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, на підставі вищевказаних положень Договору іпотеки та чинного законодавства України, Банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність Предмету іпотеки і державним реєстратором Дубіною Ю.Л. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2017 за індексним номером 34990281 було зареєстроване право власності позивача на Предмет іпотеки, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №96885753 від 11.09.2017. Позивач безпосередньо повідомив відповідача своїм рекомендованим листом за вих. №КНО- 44.4.2/535 від 15.05.2017 року, про реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «ПУМБ» та про необхідність звільнення Предмета іпотеки. Невиконання вимоги про добровільне звільнення Предмета іпотеки є підставою для примусового виселення. На даний час, реєстрація відповідача у квартирі унеможливлює реалізацію позивачем свого конституційного права на власність - безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить на законних підставах. Посилаючись на ці обставини, позивач просить суд виселети [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] ), з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому по справі - Журавській О.В. Ухвалою суду від 27.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання (Т.1 а.с.37). Розпорядженням №900 від 20.02.2018 р. в зв`язку із перебуванням судді Журавської О.В. на лікарняному та на підставі погодженого головою суду акту прийняття - передачі справ, відповідно до пункту 23.36 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянським районним судом м.Києва, п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (зі змінами), ч.7 ст.33 ЦПК України, листа ДСАУ №10-2686/18 від 01.02.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/13912/17 за позовом ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості для визначення головуючого судді (Т.1 а.с.51). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2018 справу передано головуючому по справі - [PERSON]. (Т.1 а.с.52). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.02.2018 справу прийнято та ухвалено здійснювати розгляд в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (Т.1 а.с.53). 04.06.2018 на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про зупинення розгляду справи (Т.1 а.с.57). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.06.2018 заяву представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» Хобти Д.О. про уточнення позовних вимог повернуто для виконання вимог частини 5 ст.49 ЦПК України. 06.10.2018 від представника [PERSON] - Шевченко Т.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач [PERSON] не визнав викладені у позові обставини у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки з порушенням вимог закону, внаслідок чого було подано позовну заяву до Деснянського районного суду м.Києва про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Дубіни Ю.Л від 28.04.2017 року. Незаконність державного реєстратора полягає в тому, що воно порушує права [PERSON] та його неповнолітньої дитини, що була зареєстрована у квартирі на час перереєстрації права власності за банком. Крім того, позивач не надав суду доказів того, що квартиру було придбано за рахунок кредитних коштів. В той же час [PERSON] стверджує, що квартиру не було придбано за кредитні кошти. Квартиру було придбано за 536 808,00 грн., що за курсом НБУ станом на день купівлі квартири дорівнювало 110 682,00 дол. США. Банк не надав доказів того, що [PERSON] отримав кредит в розмірі 110 682,00 дол. США та всі вказані кредитні кошти перераховані на користь продавця квартири. Позивач не направив письмову вимогу про виселення рекомендованим листом, а [PERSON] не отримував таку вимогу, що є порушенням процедури та підставою для відмови в задоволенні позову. Також, в якості доказів довідка з реєстру речових прав не підписана і не завірена печаткою особи, що її сформувала, а отже не є належним доказом. Крім того, на момент подачі позову до суду у квартирі зареєстровано неповнолітню дитину [PERSON] , питання про виселення якої позивача не ставить. Правові підстави для виселення неповнолітньої особи без згоди рішення органу опіки та піклування відсутні. Отже, зважаючи на вищевикладене, відповідач у задоволені позову просить відмовити повністю. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 08.10.2018 [PERSON] та [PERSON] залучено до участі у справі в якості співвідповідачів. 04.02.2019 на адресу суду від представника позивача надійшла нова редакція позовної заяви, в якій просять виселити [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Також залучено третю особу(без самостійних вимог): Центр надання адміністративних послуг Деснянського району м.Києва(Т.1 а.с.155). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.01.2020 в задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Шевченко Т.В. про зупинення провадження по справі - відмовлено (Т.2 а.с.31). 02.03.2020 через Деснянський районний суд м.Києва відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 20.01.2020 року (Т.2 а.с.43). Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.03.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] повернуто та відмовлено у прийняті до розгляду. 15.10.2020 року до суду надійшла заява від [PERSON] про залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (Т.2 а.с.90). 03.03.2021 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] - адвоката Шевченко Т.В. про об`єднання справи за позовом АТ «ПУМБ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення №754/13912/17 та справу №754/11840/19 за позовом [PERSON] про скасування рішення банку та рішення державного реєстратора до КП «Комунально-реєстраційні послуги» Виликобугаївської сільської ради. Публічне акціонерне товариство, « ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», Державний реєстратор Філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Виликобугаївської сільської ради, м.Київ, Дубіна Юлія Володимирівна , третя особа: Деснянська районна в м.Києві Державна адміністрація (Т.2 а.с.111). Ухвалою Деснянського районного судум.Києва від 03.03.2021 в задоволенні клопотання [PERSON] про залучення її третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відмовлено, заяву (клопотання) представника відповідача [PERSON] - Шевченко Т.В. про об`єднання справ в одне провадження - залишено без розгляду (Т.2 а.с.153). 12.05.2021 року до суду надійшла заява від [PERSON] про залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (Т.2 а.с.161). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2021 в задоволенні клопотання [PERSON] про залучення її третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - задоволено частково. Залучено [PERSON] третьою особою на стороні відповідача [PERSON] (Т.2 а.с.175). 24.06.2021 від відповідача до суду надійшла заява-повідомлення про заміну статусу та правовідносин (Т.2 а.с.183). 05.07.2021 від представника позивача до суду надійшли пояснення по справі щодо залучення третьої особи - [PERSON] , в яких останній зазначає, що як вбачається з наданого [PERSON] . Договору тимчасового користування житловим приміщенням №1, він підписаний між [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2017 року. Як зазначається в ухвалі Деснянського районного суду м.Києві від 13.05.2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] з АТ «ПУМБ» зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2017 за індексним номером 34990281, а договір тимчасового користування житловим приміщенням №1 укладений 01.03.2017 р., тобто до реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «ПУМБ». Тобто, Договір тимчасового користування підписаний в період дії Договору іпотеки № 6514020 від 24.06.2008 року, що укладений між АТ «ПУМБ» та [PERSON] . Таким чином, у відповідності до ст.12 Закону України «Про іпотеку», п.1.7.4. Договору іпотеки №6514020 від 24.06.2008 року та ч.2 ст. 15 ЦК України Договір тимчасового користування житловим приміщенням №1, що підписаний між [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2017 року є нікчемним і визнання його судом недійсним не вимагається. Виходячи з наведеного вище, просить врахувати під час розгляду справи та винесення рішення по справі, та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору тимчасового користування житловим приміщенням №1, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . 01 березня 2017 року Володимировичем (Т.2 а.с.198). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.07.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд по суті (Т.2 а.с.202). У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Розпорядженням №494 від 04.11.2021 року керівника апарату Деснянського районного суду м.Києва Зубець Л.В. було призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/13912/17 за позовом АТ «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті києві державної адміністрації про виселення для визначення головуючого судді (Т.2 а.с.216). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2021 головуючим по справі було обрано суддю Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного судум.Києва від 11.11.2021 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про виселення та призначено судове засідання (Т.2 а.с.223). 16.02.2023 від представника третьої особи Управління (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли пояснення по справі, в яких остання зазначає, що оскільки ЦНАП не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про виселення, вважають, що притягнення ЦНАПу до участі у справі в якості третьої особи є безпідставним та не має під собою правового підгрунття. 14.03.2023 до суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про зупинення провадження. Ухвалою суду від 16.03.2023 року відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача- Васильчиков І.В. заявлені вимоги позовної заяви підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, також просив долучити до матеріалів справи копії рішень суду від 28.07.2021 року, від 09.02.2015 року та 18.05.2022 року, що стосуються справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час повідомлялися належним чином, неявку обґрунтовували збройною військовою агресією Російської Федерації проти України. Треті особи в судове засідання не з"явилися, повідомлені про день та час розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів суд ураховує наступне. Відповідно до статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні режимі відеоконференції; необхідність витребування нових доказів; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи без її участі, дала особисті пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. протии Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розглядусправи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язківу межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Виходячи з вищенаведеного, суд враховує тривалість розгляду справи та те, що після призначення справи до розгляду по суті (11.11.2021 ) відповідачі жодного разу не з`явилися в судове засідання. Суд залишає без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки поточна ситуація, яка склалася у м. Києві, а також де знаходиться територіально приміщення Деснянського районного суду м. Києва відсутні бойові дії. Крім того, з квітня 2022 року суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, керується дотриманням розумних строків розглядусправи та недопущенням порушення прав інших учасників справи. Суд враховує і те, що Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданного учасниками судового процесу клопотання є дискреційними. Судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. Відповідачі неодноразово просили відкласти розгляд справи у зв`язку із введенням воєнного стану на території України. Про будь - які конкретні причини неможливості явки до суду у своїх клопотаннях не зазначали. Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжено. Статтею 64 Конституції України, у умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - цеособливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усуненняза грозине безпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Отже, за змістом вищевказаних норм, право людини на судовий захист не може бути обмежене, тому суди під час воєнного стану працюють у штатному режимі з певними обмеженнями. Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом. За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості), має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасниківсправи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У відповідачів мали б бути не ілюзорні, а реальні побоювання щодо власної безпеки при переміщенні для участі в судовому засіданні у м.Києві, проте про будь - які реальні побоювання відповідачі у клопотаннях не вказували, заяви про розгляд справи без їхучасті не подавали, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не заявляли. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи та вважає, що вищевказане в сукупності свідчить про достатність часу та можливостей для відповідачів для реалізації ними своїх прав на захист, в тому числі і подання доказів. При цьому суд враховує наявність відзиву на позовну заяву, пояснень та клопотань. Суд також зауважує, що відповідачі не скористаися своїм правом на поданнядо суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не обґрунтували заяву про відкладення розгляду справи неможливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Відтак, суд розцінює дії відповідачів, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, та враховуючи стадію розгляду справи. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених відповідачів. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України,суд оцінює докази за своїмв внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідност.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповіднодо закону. Згідност.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечуєрівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Однак, позивач не вказує у позові відповідне приміщення та не забезпечує відповідачів таким приміщенням. Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зізверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Банк не надав суду доказів того, що квартиру було придбано за рахунок кредитних коштів. Квартиру було придбано за 536 808,00 грн., що за курсом НБУ станом на день купівлі квартири дорівнювало 110 682,00 дол.США. Банк не надав доказів того, що відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 110 682,00 дол. США та всі вказані кредитні кошти перераховані на користь продавця квартири. Водночас, судом встановлено, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09.02.2015 року у справі №754/19836/14-ц за позовом Публічного Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» до [PERSON] , з останнього стягнуто суму заборгованості по кредитному договору №6513985 від 24.06.2008 року в розмірі 55 525 доларів США 89 центів та заборгованість по несплаченим відсоткам, пені та суму штрафів в розмірі 197 142 грн 26 коп., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654 грн. 00 коп. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуваннінорми права до спірнихправовідносин суд враховуєвисновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають. Походження різниці вартості майна не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 р. у справі № 310/2950/18 Позивач вказує на те, що відповідачі не погоджуються добровільно виселитися з квартири, проте доказів на підтвердження того, що відповідачі отримали вимогу Банку про виселення з квартири [ADDRESS] , позивач суду не надав. Разом з тим, позивачем жодним доказом не доведено, що квартира, з якої останній просить виселити відповідачів, та яка була передана в іпотеку банку відповідачем [PERSON] , була придбана саме за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику для купівлі цієї квартири, адже в данному випадку виселення з квартири можливе або у разі, якщо квартиру придбано за кредитні кошти, або у разі, якщо квартиру придбано не за кредитні кошти, виселення з неї можливе лише за умови надання особам, які там проживають, іншого житлового приміщення. При цьому, саме позивач мав довести належними доказами, що обраний ним спосіб захисту є законним та відповідає обставинам справи і вимогам чинного законодавства України, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Натомість суд з власної ініціативи доказів не збирає та не має права ґрунтувати свої висновки на припущеннях, зокрема у тому питанні, що нерухоме майно було придбане позичальником за кредитні кошти надані банком. За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідачів, оскільки позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed