Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . На час звернення до суду за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] . Однак відповідач за вищевказаною адресою не проживає з 22 жовтня 2021 року, що підтверджується актом про не проживання від 22 жовтня 2021 року. Крім того, позивач зазначає, що на її неодноразові прохання знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку Відповідач не реагує, у вказаному жилому приміщенні останній не проживає, особистих речей в квартирі не має. На підставі наведеного позивач просив суд: визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, на адресу суду представник позивача направив заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду невідомі, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату час та місце розгляду справи. Відповідач повідомлений про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 147012078 від 27 листопада 2018 року. Відповідно до копії Акту про не проживання особи за місцем реєстрації, засвідченого старостою с. Софіївська Борщагівка Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Костенко В.П. від 22 жовтня 2021 року [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає за місцем реєстрації. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що відповідач [PERSON] з 2021 року не проживає в квартирі [ADDRESS] , спірним житлом не цікавиться. Перешкод в користуванні квартирою позивач [PERSON] відповідачеві не чинить. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом. Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку - усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, добровільно залишивши жиле приміщення,в нього відсутнє право власності на це житло й він не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідача відсутнє право на користування житловим приміщенням, а відтак, вказане, відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . При цьому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав жодним чином не порушує права відповідача, оскільки вирішення даного спору не корелюється з питаннями позбавлення чи припинення права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved