Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи Четверта Дніпровська нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Амур-Нижньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття арешту з майна, мотивуючи його тим, що батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що було видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке видане 21.05.2002р. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , про що було видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке видане 06.03.2015р. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на нерухоме майно - житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] , який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.1988р., яке видане Четвертою Дніпровською (Дніпропетровською) державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-206 та зареєстрованого у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» відповідно до реєстраційного посвідчення від 24.02.1988р. та записаного в реєстрову книгу за № 493 за реєстровим № 1. 14.08.2015р. позивач [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори, однак було з`ясовано, що видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно не можливо, так як ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Сіромашенко Н.В. від 17.01.2006р. та постановою АЕ № 996786 від 01.03.2006р. Державної виконавчої служби в АНД районі м. Дніпропетровська, був накладений арешт на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , власником якого зазначений [PERSON] , син позивача та онук померлого [PERSON] , який жодного відношення до данного нерухомого майна не має і ніколи не був його власником. Позивач у 2006 році не був учасником судового процесу та стороною виконавчого провадження при вирішенні питання Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та виконавчою службою, про накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, тому він не має змоги подати заяви про скасування цього арешту в суді у справі за 2006 рік та виконавчому провадженні за 2006 рік, тому наявність в реєстрі речових прав нерухомого майна та обтяжень арешту на спадкове майно перешкоджає позивачу отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом та він вимушений звернутися до суду саме з цим позовом з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів. Посилаючись на вище викладене позивач просить суд зняти арешт з домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладений ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2006р., реєстраційний номер обтяження 2822592 та постановою АЕ № 996786 від 01.03.2006р. Державної виконавчої служби в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, реєстраційний номер обтяження 2977763. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2022 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 23 лютого 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду справи по суті позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача надав заяву в якій підтримав позовні вимоги та просив провести розгляд у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій не заперечував проти позовних вимог та просив провести судовий розгляд у його відсутність. Представники третіх осіб Четвертої Дніпровської нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Амур-Нижньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явились, про причини не явки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомленні належним чином. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.06.1962р. на ім`я позивача [PERSON] АНД райЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 1355, його батьками є [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що було видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке видане 21.05.2002р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 881. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , про що було видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке видане 06.03.2015р. Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 432. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на нерухоме майно - житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] , який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.1988р., яке видане Четвертою Дніпровською (Дніпропетровською) державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-206 та зареєстрованого у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» відповідно до реєстраційного посвідчення від 24.02.1988р. та записаного в реєстрову книгу за № 493 за реєстровим № 1. 14.08.2015р. [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори, однак було з`ясовано, що видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно не можливо, так як ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Сіромашенко Н.В. від 17.01.2006р. та постановою АЕ № 996786 від 01.03.2006р. Державної виконавчої служби в АНД районі м. Дніпропетровська, був накладений арешт на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , власником якого зазначений [PERSON] , син позивача та онук померлого [PERSON] , який жодного відношення до данного нерухомого майна не має і ніколи не був його власником. Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 290299675 від 14.12.2021р.. У відповідності до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який домінує при застосуванні норм закону. Право на судовий захист прав і свобод людини гарантоване статтями 55 та 129 Конституції України, при цьому ст.22 та ст.64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані чи обмежені та не є вичерпними. Відповідно до ч.І ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при висуненні проти нього будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий судовий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний захист прав у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які діяли як офіційні особи. Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ч.І ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами частини першої, пункту 3 частини другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно дост.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зіст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.І ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зіст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема рідні діти спадкодавця. На сьогоднішній день позивач має право оформити право власності на спадкове майно як спадкоємець за законом після смерті батька, проте через наявність арешту перешкоджає можливості це зробити. Таким чином, арешт, накладений на майно спадкодавця порушує право позивача на оформлення спадкового майна. Право спадкоємців на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (за законом чи за заповітом), яке видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Строк для звернення спадкоємця за отриманням свідоцтва про право на спадщину законодавством не обмежено. Статтями 68 та 69 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщици, наявність підстав для закликання до спадкоємства ( за законом або за заповітом) та склад спадкового майна. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Так, факт смерті і час відкриття спадщини підтверджуються свідоцтвом органу реєстрації актів цивільного стану про смерть спадкодавця, а родинні та інші відносини спадкоємців зі спадкодавцем можуть бути підтверджені свідоцтвом органу реєстрації актів цивільного стану; копіями актових записів; копіями рішення суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. При спадкуванні за заповітом перевіряється наявність заповіту. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оригінал заповіту, поданий спадкоємцем, залишається у справах нотаріуса. Свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, кожному з них окремо із визначенням прізвища, імені, по батькові та часток у спадщини інших спадкоємців. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту, а у разі наявності заборони на відчуження нерухомого майна нотаріус повідомляє кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину. Оскільки спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а крім того право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, зважаючи на те, що вказаний арешт перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати свої права щодо оформлення спадкового майна, підстав для продовження обтяження на майно не вбачається, бо арешт був накладений майно фізичної особи, яка взагалі не була його власником, та він є протиправним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із п.2 постанови №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606- XIV «Про виконавче провадження». В даному випадку немає підстав для оскарження дій державного виконавця і тому позивачем правильно обраний спосіб захисту , що відповідає положенням ст. 15, 16 ЦПК України та позиції Верховного Суду України, якій в своїй постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 399/142/16-ц зазначив, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друг статті 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). До цього слід зазначити, що підстави для зняття арешту визначені положеннями Закону України «Про виконавче провадження» і може бути знятий за рішенням суду і певних випадках (ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч.І ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частина 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2016 р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Якщо ж заявлена вимога лише про зняття арешту з майна, то сплачується судовий збір як за заяву немайнового характеру. Зокрема, необхідно при розгляді цього позову також застосувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України. Вирішуючи даний позов, необхідно врахувати, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьев проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, шо засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем не заявлено відповідної позовної вимоги, тому суд вважає понесені позивачем судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved