Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

25 січня 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 09.08.2006р., за реєстровим №3-701 їй належить 1/4 частині квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира має загальну площу 42,6 кв. м., житлову - 31,8 кв. м. Решта квартири, в рівних частках по 1/4 належать співвласникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , не дають можливості зайти до квартири, закрившись у ній всередині та заявивши, що це їх житло. Позивач звертався до Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області з приводу незаконних дій відповідачів. 27.11.2020р. від відділу поліції Позивачу було надано Довідку про результати розгляду звернення, якою рекомендовано звертатися за захистом своїх прав у приватному порядку. Оскільки до тепер відповідачі [PERSON] та [PERSON] перешкоджають Позивачу у доступі до належної їй на праві власності квартири звертаюсь з даним позовом до суду. Звертаючись до суду позивач просить крім іншого встановити порядок користування квартирою, а саме виділити та закріпити за сторонами наступний порядок користування: - позивачу [PERSON] виділити у користування кімнату 9.0 кв.м.; - третій особі [PERSON] та [PERSON] кімнату 14,6 кв.м. (між ними є щодо цього попередня усна домовленість) - відповідачу [PERSON] кімнату 8,2 кв.м. решту приміщень квартири - залишити у спільному користуванні співвласників. Відповідно до ухвали суду від 15 березня 2021 р. позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування залишена без руху. Позивачеві наданий строк для усунення недоліків впродовж десяти днів з дня вручення копії ухвали суду. 03 червня 2021 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування, встановлено загальний порядок розгляду справи та призначено проведення підготовчого судового засідання. 12 жовтня 2021 р. від представника відповідача адвоката Сметюх Вероніки Сергіївні надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору. 04 листопада 2021 р. від представника позивача [PERSON] надійшло заперечення на клопотання про закриття справи. 13 грудня 2022 р. ухвалою Малиновського районного суду (суддя Михайлюк О.А.) по справі №521/18031/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в одне провадження були об`єднанні цивільна справа № 521/18031/22 з цивільною справою №.522/1046/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування. Відповідно до ч.8. ст. 188 ЦПК України, об`єднані в одне провадження справи передані на розгляд судді Плавичу І.В., якій раніше відкрив провадження у справі з присвоєнням об`єднанні справі єдиного унікального №522/1046/21. 08 лютого 2023 р. ухвалою Малиновського районного суду (суддя Роїк Д.Я.) по справі №521/18027/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення в одне провадження були об`єднанні цивільна справа № 521/18027/22 з цивільною справою №.522/1046/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, встановлення порядку користування. Відповідно до ч.8. ст. 188 ЦПК України, об`єднані в одне провадження справи передані на розгляд судді Плавичу І.В., якій раніше відкрив провадження у справі з присвоєнням об`єднанні справі єдиного унікального №522/1046/21. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони тривалий час мешкали у квартирі, в якій зберігалися їх власні речі. Однак, починаючи з вересня 2021 р. Відповідачі змінили замки та створили позивачам перешкоди для вселення до квартири (фізично не пускають позивача у квартиру), винесли речі позивачів з квартири. У зв`язку з цим, Позивачі були позбавлені вільно володіти, користуватись належними їм площею для задоволення власних потреб. Також, вона неодноразово зверталась до органів поліції з відповідними заявами, однак вони не розслідувані та рекомендовано звернутись до суду. Звертаючись з позовом позивачі ставлять питання щодо відшкодування моральної шкоди, зазначаючи при цьому: 1.Позивачі були позбавлені користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим вимушений звертатися до суду. 2.Відповідач позбавив Позивачів доступу до власних речей, які знаходилися у квартирі. 3.Позивачі були вимушені займатися пошуком іншого житла 4. \~ \~ \~ \~Таке протиправне позбавлення власності та доступу до власних речей призвело до негативних емоції у Позивачів, відобразилося на здоров`ї. 5.Наявність вини Відповідачів підтверджується тим, що вони вступивши у приступну змову, усвідомлюючи протиправність своїх дій, користуючись неспроможністю позивача (фізично протистояти) відповідачам позбавили їх права розпорядження власністю. Таким чином простежується чіткий причинно-наслідковий зв`язок між винними діями Відповідачів та шкодою отриманою Позивачами. 28 березня 2023 року до суду від представника позивачів [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю,\~також в ній він зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, відповіді на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК\~Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у нього даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В даній справі відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; двічі не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив. Згідно ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 2 ст. 280 ЦПК України, у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Судом встановлені наступні обставини, юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно з свідоцтвом про право на спадщину належать по 1/4 частині квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира має загальну площу 42,6 кв.м., житлову - 31,8 кв.м. Решта квартири, у частці 1/4 належить [PERSON] . Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. За вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Між позивачами та відповідачами не склалися дружні, добросусідські стосунки. Відповідачі погрожують, створювали перешкоди, обмежували позивачів у користуванні квартирою. У зв`язку з чим, позивачі зверталися до відділу поліції з проханням посприяти у вирішенні конфлікту. З відповіді відділу поліції слідує, що за наявності порушеного права рекомендовано звернутись до суду з відповідними позовними вимогами. Відповідачі здійснили заміну замків у вхідних дверях до квартири без надання позивача ключів, що унеможливлює доступ позивачів до спірної квартири. Вирішуючи питання щодо виділення у користування позивачів певних частин квартири суд доходить висновку що у цієї вимоги необхідно відмовити з огляду на таке. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15. При вирішенні питання суд виходив із того, що визначальним для виділу в натурі частки в спільній частковій власності є технічна можливість такого виділу відповідно до часток співвласників. Суд встановив, що: Співвласникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, а саме 1/4 частка у кожного з них, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. У позовній заяві [PERSON] ставить вимогу щодо усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення та встановлення порядку користування. Однак, при вирішенні питання про можливість встановлення співвласникам порядку користування спільним майном в натурі з урахуванням запропонованого позивачем ( [PERSON] ) варіанту виділу окремих частин квартири в розмірах, наближених до належних співвласникам часток, суд бере до уваги те, що спірна квартира є трикімнатною, а співвласників четверо. При цьому, заявлена позовна вимога в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, зокрема, містить вимогу щодо виділення: - позивачу [PERSON] у користування кімнату 9.0 кв.м.; - позивачам [PERSON] та [PERSON] кімнату 14,6 кв.м. (між ними є щодо цього попередня усна домовленість) - відповідачу [PERSON] - кімнату 8,2 кв.м. решту приміщень квартири - залишити у спільному користуванні співвласників. У такому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Крім того, Позивач не посилається на технічну можливість такого виділу відповідно до часток співвласників. До позовної заяви не надано висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо можливого виділення, не містить посилань на вартість нерухомого майна, яке виділяється та яке залишається у власності інших співвласників, що позбавляє суд можливості вирішити питання про виділ в натурі частки в спільній частковій власності та встановити порядок користування майном. Щодо усунення Позивачам перешкод у користуванні належної їм на праві приватної власності частиною квартири та видати ключі від квартири суд доходить висновку щодо задоволення цієї вимоги в обґрунтування зазначає. Згідно з\~ст. 41 Конституції України\~- кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні( ст. ст.\~317,\~321 ЦК України). Відповідно до\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~ У постанові Верховного Суду України, від 27 травня 2015 року, у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення\~ст. 391 ЦК України\~підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з правовою позицією ВСУ яка, викладена у Постанові, від 16.11.2016 року по справі № 6- 709цс16 ВСУ, в якій зазначено, що у відповідності до положень\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, наведені вище норми цивільного законодавства України та встановлені в ході судового розгляду обставини дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власниками частки квартири (1/4), між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування квартирою, відповідач та члени сім`ї відповідача перешкоджає позивачам користуватися належним їм власністю, що, відповідно, порушує право власності позивачів, які мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Статтею 156 ЖК України\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно\~ст. 386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею певних дій, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Закріпивши принцип змагальності сторін, цивільне судочинство гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Щодо моральної шкоди: Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд встановив, що: 1.Позивачі були протиправно позбавлені користуватися своєю власністю. 2.У квартирі знаходяться власні речі Позивачів, якими вони не можуть користуватися. 3.Позивачі були вимушені жити у знайомих і це ускладнювало їх нормальний життєвий ритм. 4.Таке протиправне позбавлення власності та доступу до власних речей призвело до негативних емоції у Позивачів, відобразилося на їх здоров`ї. 5.Наявність вини Відповідачів підтверджується тим, що вони усвідомлювали протиправність своїх дій. 6.Простежується чіткий причинно-наслідковий зв`язок між винними діями Відповідачів та шкодою отриманою Позивачами. Таким чином, оскільки права позивачів були порушені, то вони мають право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд доходить висновку про необхідність компенсації позивачам [PERSON] та [PERSON] спричинені їм моральну шкоду в меншій, ніж заявлено до стягнення позивачами, а саме в розмірі 5000 грн. 00 коп.(п`яті тисяч грн. 00 коп.) кожній. Вказану суму суд вважає адекватною компенсацією позивачам понесених ним моральних страждань та достатньою для відновлення ним нормального життєвого укладу. Щодо судових витрат. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Окрім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Так, позивачами суду надано копію договору про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг з детальним описом наданих послуг. Суд вважає, що заявлена Позивачами [PERSON] та [PERSON] до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі по 2500,00 грн. для кожного позивача, є співмірною із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг та ціною позову, у зв`язку із чим, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідачів [PERSON] . 19.11.1996 р.п та [PERSON] , [INFO] в рівних частках на користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., на користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з Відповідачів в дохід держави відповідно до п.п.1) п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті судовий збір в сумі 992,40 грн. та 992, 40 грн. судовий збір за розгляд позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України\~передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, враховуючи вищевикладене та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, з урахуванням чого вважає позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial