Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила скасувати запис про держзавну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом за нею після смерті [INFO] [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу від 05.04.2021 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 06.04.2021 року дана позовна заява залишена без руху. На виконання ухвали надійшла 26.04.2021 року заява про усунення недоліків. 28 квітня 2021 року Центральним районним судом міста Миколаєва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні. При цьому, постановлено про витребування у приватного нотаріуса Ягужинської К.Т. копію спадкової справи після смерті [PERSON] , у приватного нотаріуса Грудницької І.М. копію свідоцтва про право власності на житло, на ім`я [PERSON] . Слухання справи неодноразово відкладалось. Ухвалою суду від 16.09.2021 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача державного реєстратора об`єктів нерухомого майна Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського Сергія Ігоровича. 19.10.2021 року приватним нотаріусом Грудницькою І.М. направлено на адресу суду коаію свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] 12.11.2021 року на адресу суду направлена копія спадкової справи після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. за № 42\\2021. 17.11.2021 року від державного реєстратора Чекановського С.І. надішли пояснення щодо позову та клопотання про розгляд справи у йго відсутності. При цьому зазначено, що реєстратор діє в межах ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до ст.24 даного Закону, підставою для відмови в державній реєстрації прав є документи, які не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. За ст.26 даного Закону, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесених до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Ухвалою суду від 16.12.2021 року залучено у справі у якості співвідповідача [PERSON] . 12 січня 2022 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. 08.02.2022 року від державного реєстратора Чекановського С.І. надійшли заперечення, аналогічні наданих суду 17.11.2021 року, та вказано, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 15.01.2021 року за № 56155428 прийнято ним на законних підствах відповідно до чинного законодавства, прицьому просив про розгляд справи у його відсутності. Відповідачі заперечень проти позову не направили. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Сторони до судового засідання не з`явились. Позивач та представник позивача - адвокат Чуб Т.В. позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкуванння за заповітом підтримали у повному обсязі, просили про розгляд справи у їх відсутності, а вимоги щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - залишити без розгляду. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін. Ухвалою суду від 27.03.2023 року позовні вимоги [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] залишено без розгляду. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] померла [INFO] , яка за життя залишила заповіт, датований 25 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинскою К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 174,175, яким зробила розпорядження на випадок своєї смерті, та заповідала все належне їй майно- [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1994 року, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . 25 березня 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. було заведено спадкову справу №42\\2021. Із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] , [PERSON] (племінниці померлої [PERSON] ), а також [PERSON] як спадкоємиця за заповітом. 11.08.2021 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. направлені роз`яснення [PERSON] та [PERSON] наступного змісту. У відповідності до ст. 1223 ЦК України, правона спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийнятті, право на спадкування за законом почергово одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. [PERSON] залишила заповіт на ім`я [PERSON] 28.09.2021 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. Миколаївського міського нотаріального округу було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності померлої на квартиру. Правовстановлюючий документ на квартиру у позивача відсутній, оскільки 13 лютого 2015 року, під час укладання Договору дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] , було передано правовставлюючий документ на квартиру приватному нотаріусу Грудницькій І.М. для здійснення нотаріальної дії. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2020 року, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 13 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М. Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2020 року в частині підстав визнання недійсним договору дарування змінено, в іншій частині рішення залишено без змін. Рішенням № 56155428 від 15.01.2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Чекановським С.І., Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, відмовлено у державній реєстрації права власності квартири [ADDRESS] . Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28.01.2021 року касаційна скарга [PERSON] на рішення Центрального районного суду від 16.03.2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020 року повернута. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд дійшов до наступних висновків. Статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Цивільного кодексу України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Цивільного кодексу України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Цивільного кодексу України). Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини. Судом встановлено, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції( м.Одеса), 25 березня 2021 року (актовий запис № 19075). Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої, серед іншого, входить об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] . Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України) Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. За життя [PERSON] залишила заповіт, датований 25 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 174,175, яким зробила розпорядження на випадок своєї смерті та заповідала, належне їй на праві власності майно [PERSON] .Під час звернень спадкоємців до приватного нотаріуса, було виявлено, наявний Договір дарування квартири від 13.02.2015 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Центрального районного суду від 16.03.2020 року даний договір визнаний недійсним (справа № 490\\6156\\18). Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення суду змінено в частині підстав визнання договору недійсним. Ухвалою Верховного Суду від 28.01.2021 року касаційну скаргу [PERSON] , на рішення суду та постанову апеляційного суду повернуто. Відповідно до частини третьої ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України, судом не встановлено (спадкова справа № 42\\2021).30 березня 2021 року [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті [INFO] [PERSON] 28.09.2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки спадкоємцем за заповітом не було подано оригінали правоустановлюючих документів, що підтверджують право власності померлої на квартиру, що є предметом спадкування. Окрім того, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарвання від 13.02.2015 року,посвідченого приватним нотаріусом Грудницькою І.М. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступв управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] , факт набуття права власності на об`єкт нерухомого майно підтверджується копією Свідоцтва про право власності нажитло від 09.06.1994 року. В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець, за життя набула або володіла нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, як спадкоємця за заповітом, та відповідачів які не є спадкоємцями у відповідності до ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину після померлої [PERSON] , у зв`язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] спадкоємцем за заповітом майна померлої , право власності на квартиру [ADDRESS] . Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. У постанові від 11.01.2022 року у справі №910/10784/16 Велика Палата Верховного Суду сформувала таку правову позицію щодо позовних вимог про внесення змін до Державного реєстру прав, Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Законодавство визначає певний перелік можливих способів захисту порушеного права, у тому числі у спосіб, визначений договором (стаття 16 Цивільного кодексу). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Вимоги про скасування рішення, записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконим володільцем не є необхідним для відновлення його права (п.100 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц). У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. У Постанові від 07.04.2020 року у справі №916/2791/13 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юричичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення прва власності немає. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права, пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи досуду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 996,00 гривень, які сплачено позивачем за подання позову до суду,у рівних частках , тобто по 332,00 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved