Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2020 вказану цивільну справу за підсудністю передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва. 02.02.2021 цивільна справа надійшла до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 10.02.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. У подальшому, позивач, змінивши предмет позову, 15.06.2021 звернулася до суду з позовною заявою у новій редакції до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної поліції у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення. В обґрунтування позову зазначила, що їй та членам її сім`ї, якими на той час були її син [PERSON] та чоловік [PERSON] , відповідач у справі, на підставі рішення ЖБК УВС Київського міськвиконкому від 17.12.2003 № 6 був виданий ордер на право зайняття жилого приміщення - кімнати [NUMBER], площею 20 кв. м, у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . У подальшому 22.12.2008 за її заявою до вказаної жилої кімнати було приєднано нежиле приміщення розміром 14,12 кв. м. 23.04.2020 шлюб між сторонами розірвано, а отже з цього часу відповідач перестав бути членом сім`ї позивача. 29.05.2020 позивачем укладено шлюб з [PERSON] . Після укладення шлюбу з письмової згоди ГУНП у м. Києві (наймодавця) у кімнаті [ADDRESS] , був зареєстрований її чоловік [PERSON] . Таким чином, станом на час звернення до суду з позовом у кімнаті зареєстровані позивач [PERSON] , її син [PERSON] та чоловік [PERSON] , а також зареєстрований, проте фактично не проживає з грудня 2020 року відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача. Відповідач тривалий час у кімнаті не мешкає, забрав свої особисті речі, за комунальні послуги не сплачує, не підтримує житло у належному стані, усі витрати по ремонту та утриманню житла позивач несе самостійно. Відповідач має кошти на придбання іншого житла, оскільки у 2019 році продав належну йому квартиру, що знаходилася у с. Морозівка Баришівського району Київської області, і гроші від продажу квартири залишив собі. Крім того, спільне проживання в одній кімнаті гуртожитку сім`ї позивача разом з колишнім чоловіком позивача [PERSON] є неможливим, суперечить моральним нормам. Під час спільного проживання постійно виникали сварки, у тому числі із застосування фізичної сили з боку відповідача по відношенню до позивача. Постійні конфлікти негативно впливали також на права інших мешканців гуртожитку, порушували правила добросусідства, призводили до постійних звернень до правоохоронних органів. Через такий спосіб життя позивач перебувала у постійному стресовому стані, що негативно позначилося на стані її здоров`я. Також, [PERSON] був звільнений зі служби у правоохоронних органах за порушення дисципліни, що, на думку позивача, є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , та виселення відповідача з зазначеної кімнати у відомчому гуртожитку. 05.07.2021 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що у квітні 2002 року шлюб з позивачем розірвано, проте не через те, що він вчиняв постійні сварки та домашнє насильство відносно [PERSON] , а у зв`язку з тим, що у позивача з`явився інший чоловік. Одразу після розлучення позивач уклала шлюб з [PERSON] та зареєструвала його у кімнаті, де на той час також проживав відповідач без його дозволу. При цьому син позивача [PERSON] лише був зареєстрований у кімнаті, проте у гуртожитку не мешкав. Після укладення нового шлюбу позивачем постійно провокувалися конфлікти, систематично здійснювалися виклики поліції з метою виселити його з кімнати. [PERSON] без його відома змінила замки на вхідних дверях до кімнати та перешкоджає йому у доступі до житла, чинить перешкоди у користуванні ним, при цьому вимагаючи сплати за комунальні послуги, якими він фактично не користується. Під час продажу ним квартири у с. Морозівка Броварського району Київської області позивач була присутня у нотаріуса та надала як дружина свою згоду на укладення договору купівлі-продажу. Також вказав на те, що позивач як наймач кімнати у відомчому гуртожитку не вправі звертатися до суду з зазначеним позовом, оскільки таке право є лише у власника гуртожитку - ГУНП у м. Києві. Ухвалою суду від 24.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Котенко О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав. Наголошувала на тому, що ордер на проживання у кімнаті [ADDRESS] , виданий саме [PERSON] та членам її сім`ї, до яких, на той час, відносився і відповідач [PERSON] як чоловік. У подальшому у 2007 році [PERSON] прийнята на роботу за переведенням з ГУ МВС України до апарату Ради національної безпеки і оборони України, у зв`язку з чим на підставі окремого дозволу їй разом з сином [PERSON] дозволено і надалі проживати у вказаній кімнаті у відомчому гуртожитку. В порядку поліпшення житлових умов до жилої кімнати [NUMBER], площею 20 кв. м, приєднано нежитлове приміщення площею 14,12 кв. м. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню кімнати, сплачує за комунальні послуги, відповідач після розірвання шлюбу перестав бути членом сім`ї позивача, за комунальні послуги не сплачує, тривалий час у кімнаті не мешкає. За той час, що відповідач мешкав у кімнаті, між сторонами виникали постійні сварки, порушувався громадський порядок та правила добросусідства, відповідачу видався заборонний припис, а тому подальше проживання відповідача у кімнаті у гуртожитку разом з сім`єю позивача є неможливим, буде суперечити моральним нормам. Серед підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом зазначила також про те, що останній звільнений з правоохоронних органів за порушення дисципліни. Вимоги про виселення відповідача заявлено з тих підстав, що коли подавався позов у першій редакції у жовтні 2020 року, відповідач ще проживав у кімнаті. Представник позивача адвокат Курмазенко В.Д. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позові підстав, просив задовольнити. Представник позивача адвокат Зінченко І.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з викладених у позові підстав, наголошуючи на тому, що ордер на вселення до кімнати у відомчому гуртожитку надавався саме позивачу [PERSON] і у подальшому з переведенням на іншу роботу саме [PERSON] було надано дозвіл на проживання у кімнаті. Відповідач тривалий час, з грудня 2020 року, у кімнаті гуртожитку не проживає, за комунальні послуги не сплачує, його особистих речей у помешканні немає. На даний час у кімнаті проживає позивач з чоловіком [PERSON] , а також зареєстрований син позивача, який на теперішній час несе службу у лавах Збройних сил України. Житлова кімната має площу 20 кв. м, проте на даний час у ній зареєстровано четверо осіб, у той час як розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу, а отже у спірній кімнаті може проживати не більше трьох осіб. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснила, що проживання відповідача, який є її колишнім чоловіком, в одній кімнаті з нею та її теперішнім чоловіком є неможливим та буде суперечити інтересам усіх. Відповідач виїхав з кімнати у грудні 2020 року, а на початку 2021 року вона остаточно перевезла до нього залишок його особистих речей, що залишалися у кімнаті. До того, як [PERSON] виїхав з кімнати, життя було нестерпним, що негативно вплинуло на стан її здоров`я, через постійні нервові стреси вона частково втратила слух. Відповідач її принижував, чинив щодо неї домашнє насильство у зв`язку з чим навіть видавався заборонний припис. Реєстрація відповідача у кімнаті призводить до того, що вона змушена сплачувати за комунальні послуги у більшому розмірі, при цьому відповідач за комунальні послуги не сплачує, не несе жодних витрат по утриманню житла у належному стані, але відмовляється знятися з реєстрації у кімнаті. На даний час гуртожиток залишається відомчим, перебуває на балансі ГУНП у м. Києві, у комунальну власність не переданий, приватизація кімнат у гуртожитку не здійснюється. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що дійсно ордер на вселення у кімнату у відомчому гуртожитку надавався [PERSON] разом з членами сім`ї, до яких відносився і він як чоловік. Позивач є наймачем, а не власником кімнати, а тому не має права звертатися до суду з таким позовом. Після розлучення у 2007 році вони продовжували разом проживати у кімнаті гуртожитку по [ADDRESS] . У 2012 році знову зареєстрували шлюб, а у 2015 році він за власним бажанням звільнився зі служби. Сварки у родині розпочалися у 2020 році після того, як [PERSON] зустріла іншого чоловіка та привела його жити до кімнати у гуртожитку. Позивач конфліктна особа, вчиняла сварки не тільки з ним, а й з сусідами, увесь час погрожувала викинути його речі з кімнати. Він просив її почекати та не ініціювати питання щодо його виселення з кімнати, доки гуртожиток не перейде у комунальну власність, щоб вони на двох приватизували кімнату. За комунальні послуги він сплачував до травня 2020 року, а потім перестав, оскільки частина належного йому майна, зокрема, ноутбук, залишилася у позивача. Крім того, після продажу у 2019 році квартири у с. Морозовка Броварського району Київської області частину коштів він віддав [PERSON] на погашення її боргів за кредитами, а частина коштів була витрачена на ремонт у спірній кімнаті у гуртожитку. Він не має наміру проживати у вказаній кімнаті разом з позивачем та її чоловіком, проте не бажає втрачати реєстрацію за вказаною адресою, перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності та прийняти рішення відповідно до законодавства. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома зі сторонами по справі, проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у гуртожитку не проживає з грудня 2020 року. Зараз у кімнаті мешкають позивач з чоловіком та син, який служить. За час спільного проживання з відповідачем в них постійно виникали сварки, як вона гадає, через кімнату, де вони усі разом були змушені жити. Позивач міняла двері у блоці і відповідно поміняно замки. Про те, чи чинила позивач перешкоди відповідачу у користуванні кімнатою, їй не відомо. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно з частиною другою статті 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею 129 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Позивачу [PERSON] , яка працювала у першому відділі ГУ МВС України в м. Києві старшим інспектором, на склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , на підставі рішення ЖБК УВС Київського міськвиконкому від 17.12.2003 № 6 був виданий ордер №3 від 09.01.2004 на право зайняття жилого приміщення - кімнати [NUMBER], площею 20 кв. м, у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 24-25). У подальшому [PERSON] (споживачем) з Управлінням тилового забезпечення ГУ МВС України в м. Києві (виконавцем) в особі начальника управління Мусієвича А.А. укладено договір про користування жилою площею та споживання комунальних послуг в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . На вказаному договорі відсутня дата його укладення, проте сторонами під час розгляду справи не заперечувався той факт, що вказаний договір укладався саме наймачем [PERSON] (на той час [PERSON]) (т. 2 а.с.26-27). З відповіді ГУ МВС України в м. Києві від 15.09.2007 за вих. № 1/9654вх убачається, що за [PERSON] та членами її сім`ї після переведення останньої на роботу з ГУ МВС України в м. Києві до Служби Секретаря Ради національної безпеки і оборони України залишено для подальшого проживання кімнату № [NUMBER] а у відомчому гуртожитку ГУ МВС України в м. Києві за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с.31). Згідно з довідкою Управління ресурсного забезпечення ГУ МВС в м. Києві від 15.01.2009, виданій [PERSON] , в порядку поліпшення житлових умов у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , до кімнати [NUMBER], площею 20,0 кв. м, приєднано нежитлове приміщення, площею 14,12 кв. м (т.2 а.с.33). З матеріалів справи убачається та сторонами не заперечується, що гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно зі спільним наказом Міністерства внутрішніх справ та Національної поліції України від 14.11.2017 № 961/1522 «Про передачу гуртожитків у м. Києві до сфери управління Національної поліції» та згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна переданий зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України. 01.06.2019 між [PERSON] (наймачем) та Головним управлінням Національної поліції в м. Києві (наймодавцем) на підставі ордеру № 3 від 09.01.2004 укладено договір найму житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] (т. 2 а.с.28). Згідно з наказом Національної поліції України від 26.02.2020 № 155 «Про передачу чотирьох гуртожитків ГУНП у м. Києві до комунальної власності територіальної громади м. Києва» гуртожиток, розташований на [ADDRESS] , зокрема, вирішено передати безоплатно з державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва; припинити право оперативного управління ГУНП у м. Києві вказаним нерухомим майном з дати підписання акта приймання-передачі (т. 2 а.с.18). Станом на час розгляду справи акт приймання-передачі не підписано, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади м. Києва не передано, що також підтверджується наявним у матеріалах справи Реєстром житлових будинків, що використовуються під гуртожитки в Оболонському районі м. Києва зі змінами згідно з Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 153 від 06.03.2020 та відповіддю Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.05.2021 № 104-3765 (т. 2 а.с. 19-22). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.04.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 29.05.2020 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.05.2020. ГУНП у м. Києві 24.07.2020 надано письмову згоду на реєстрацію у кімнаті № [NUMBER] а у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , чоловіка працівника ГУНП у м. Києві [PERSON] - [PERSON] (т.2 а.с.36) Таким чином, у кімнаті [NUMBER] у відомчому гуртожитку ГУНП у м. Києві, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано четверо осіб: [PERSON] (позивач), [PERSON] (чоловік позивача), [PERSON] (син позивача) та [PERSON] (відповідач, колишній чоловік позивача). Позивачем заявлено дві позовні вимоги до відповідача, а саме: 1) визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] ; 2) виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про виселення відповідача суд зазначає наступне. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном. Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов це позов власника (наймача, члена сім`ї наймача), який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а тому може бути усунуто перешкоди у користуванні власністю з цих підстав, якщо особа, що порушує права власника не проживає у житловому приміщенні більш ніж шість місяців, або вибула на інше постійне місце проживання ( стаття 107 ЖК України). Виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється з підстав інших норм ЖК України, зокрема ст.ст. 109, 116, 132 зазначеного Кодексу та інших. За змістом зазначених норм права власник (наймач), за наявності для того законних підстав, має право вимагати усунення порушень свого права на житлове приміщення будь яким шляхом, зокрема як шляхом виселення осіб, що проживають у цьому приміщенні так і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим приміщенням, якщо такі особи не проживають, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні. Разом з тим, способи захисту порушеного права визначаються статтею 16 ЦК України або іншим законом тощо. Судом встановлено, що при поселенні позивача разом з членами сім`ї, до яких відносився й відповідач [PERSON] , з ними було укладено договір житлового найму приміщення гуртожитку, який відноситься до об`єктів нерухомого майна державної форми власності та перебуває у сфері управління Національної поліції України. За змістом норм ЖК України щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що витратила право користування, може бути тоді коли особа не проживає у спірному приміщенні. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник (наймач) має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Судом встановлено, що відповідач у спірному житлі не проживає з грудня 2020 року, особистих речей відповідача у кімнаті немає. Вказана обставина визнається учасниками справи, а тому, відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. За наведених обставин виселення відповідача [PERSON] з кімнати № [NUMBER] а у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] не є належним способом захисту порушеного права позивача на користування житловим приміщенням, наймачем якого вона є, та за встановлених фактичних обставин справи позов в цій частині задоволенню не підлягає. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц. При цьому, оскільки такий спосіб захисту як виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, який фактично не проживає у такій кімнаті, є неналежним способом захисту порушених прав позивача, на висновки суду про відмову у задоволенні позову в цій частині не впливають ті обставини, що відповідача наказом МВС України від 15.03.2007 № 337 о/с було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ як підстава для виселення останнього без надання іншого жилого приміщення за приписами ст. 132 ЖК України, на яку позивач посилалася в обґрунтування позовних вимог про виселення. Більше того, як зазначає сама позивач та встановлено під час розгляду справи, ордер на вселення до кімнати у відомчому гуртожитку видавався саме їй у зв`язку з перебування у трудових відносинах з ГУ МВС України, на балансі якого на той час перебував гуртожиток, а не відповідачу, останній був вписаний в ордер як член сім`ї позивача, а отже припинення відповідачем трудових відносинах з ГУ МВС України у 2007 році не впливає, на думку суду, на його право проживати у кімнаті у якості члена сім`ї наймача. Щодо позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у кімнаті [NUMBER] у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Підставами для вказаних позовних вимог позивач зазначила наступне: ордер на вселення до кімнати у відомчому гуртожитку видавався на її ім`я у зв`язку з тим, що саме вона на той час працювала у ГУ МВС України, до сфери управління якого тоді відносився гуртожиток, а [PERSON] лише був вписаний в ордер, оскільки на той час був членом її сім`ї; з 23.04.2020 шлюб між нею та відповідачем розірвано і з цього часу відповідач перестав бути членом її сім`ї; починаючи з 05.12.2020, у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, відповідач, зібравши свої особисті речі, виїхав з кімнати у гуртожитку, тобто тривалий час не проживає без поважних причин понад шість місяців у кімнаті, не несе обов`язків щодо утримання житла, не сплачує за комунальні послуги, які нараховуються також і на нього, оскільки він зареєстрований у помешканні, проте усі витрати несе позивач; за час проживання у гуртожитку порушував правила добросусідства та правила проживання у гуртожитку. Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що відповідач 05.12.2020 вибув на інше постійне місце проживання, його особистих речей у кімнаті не залишилося, відповідач не приймає участі в утриманні житла та не сплачує за комунальні послуги. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що до спірних правовідносин мають бути застосовані саме норми ст. 107 ЖК України як підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] з грудня 2020 року не проживає у кімнаті [NUMBER] у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Про це неодноразово зазначав і сам відповідач. Причинами через які він виїхав з помешкання, забравши свої речі, було те, що між ним та позивачем та її чоловіком [PERSON] склалися неприязні стосунки, виникали сварки, свідками яких були сусіди. Вказані обставини підтверджуються також матеріалами справи, у яких наявні численні довідки за результатами проведених перевірок з приводу конфліктів за адресою: [ADDRESS] , що виникали між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с. 38-43). Під час перевірок інформації за повідомленнями до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з вказаними особами проводилися профілактичні бесіди. Відомості щодо притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за результатами проведених перевірок у матеріалах справи відсутні. Крім того, у матеріалах справи наявний терміновий заборонний припис, винесений [PERSON] у березні 2020 року стосовно [PERSON] . Таким чином, відповідачем [PERSON] свідомо ще в грудні 2020 року було прийнято рішення про вибуття до іншого постійного місця проживання. Причини такого вибуття не мають вирішального значення в контексті ст. 107 ЖК України. Також відповідачем не заперечувався той факт, що з травня 2020 року (коли було розірвано шлюб з позивачем) він перестав сплачувати за комунальні послуги, оскільки позивач відмовилася повертати йому ноутбук. Разом з тим вказані твердження відповідача суд не приймає до уваги, оскільки питання, пов`язані з поділом майна подружжя, не впливають на виконання членами сім`ї наймача, які проживають разом з ним, своїх обов`язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, зокрема по оплаті комунальних послуг та утриманню житла. У матеріалах справи (т. 3 а.с. 25) наявна заява [PERSON] від 28.07.2022 до начальника ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві Крупки Н.В., у якій останній просить не нараховувати кошти за користування ним комунальними послугами за адресою: [ADDRESS] , оскільки він за вказаною адресою не проживає та комунальними послугами не користується. На підтвердження фактів не проживання відповідача [PERSON] за місцем його реєстрації позивачем також надано: Акт, підписаний [PERSON] та [PERSON] - представниками ГУНП у м. Києві, та [PERSON] , мешканцем гуртожитку по [ADDRESS] , засвідчений начальником ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві Крупкою Н.В., про те, що [PERSON] станом на 14.06.2021 за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає (т. 2 а.с. 145 на зворотній сторонці); Акт, складений та засвідчений начальником ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві Крупкою Н.В. та підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що за результатами проведеної перевірки фактичного проживання [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] встановлено, що останній станом на 17.11.2021 у кімнаті в гуртожитку не проживає (т.2 а.с. 219). При цьому, суд не приймає до уваги Акт № 1 від 07.12.2020 та Акт № 2 від 07.05.2021 (т.1 а.с. 182, 183, т.2. а.с. 52, 53), складені мешканцями гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] та підписані вказаними особами про не проживання [PERSON] у кімнаті [NUMBER] вказаного гуртожитку з 05.12.2020, оскільки вказані акти не посвідчені уповноваженими представниками ГУНП у м. Києві, у сфері управління якого перебуває гуртожиток. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] у грудні 2020 року свідомо залишив помешкання - кімнату [ADDRESS] , та вибув на постійне місце проживання за іншою адресою, особистих речей у спірному помешканні не має, за комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла, поточному ремонті тощо. Така свідома поведінка відповідача, на думку суду, свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення. Більше того, у судовому засіданні відповідач пояснив, що не збирається мешкати у спірній кімнаті разом з позивачем та її чоловіком, оскільки це не буде відповідати моральним засадам, спільне проживання їх в одній кімнаті неможливе, проте він не бажає втрачати зв`язок з вказаним житлом, залишаючись зареєстрованим у кімнаті, з метою у подальшому, після передачі гуртожитку у комунальну власність, скористатися правом на приватизацію цієї або іншої кімнати у вказаному гуртожитку. Разом з тим, як вже було встановлено судом, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , є відомчим, перебуває у сфері управління Національної поліції України та у комунальну власність територіальної громади м. Києва не переданий, відповідач не працює в органах Національної поліції України, а тому його бажання приватизувати у невизначеному майбутньому кімнату у вказаному гуртожитку ґрунтується лише на його власних припущення, від яких, з урахуванням усієї сукупності інших обставин справи, не може залежати право позивача на користування спірною кімнатою, яка є її єдиним житлом. Вказані обставини також знівельовують твердження відповідача про те, що з боку позивача йому чиняться перешкоди у користуванні житлом, оскільки остання змінила замки на вхідних дверях до тамбуру та кімнати у гуртожитку. Такі твердження могли би бути узяті судом до уваги, якби зміна замків була єдиною перешкодою для подальшого проживання відповідача у спірній кімнаті. Проте, з урахуванням того, що і сам відповідач не бажає там проживати разом з позивачем та її чоловіком, зміна замків, щодо якої позивач не заперечувала під час розгляду справи, сама по собі не свідчить про те, що позивачем чиняться будь-які перешкоди у користуванні відповідачем кімнатою у гуртожитку, де він зареєстрований. Матеріали справи не містять належних доказів того, що [PERSON] починаючи з грудня 2020 року і протягом усього часу, що справа перебувала на розгляді в суді, звертався до власника гуртожитку, правоохоронних органів або суду з заявами про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Наявні у матеріалах справи заява [PERSON] до ГУНП у м. Києві від 05.07.2021, заява [PERSON] до Міністра внутрішніх справ від 22.06.2021, заяви [PERSON] до Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 11.06.2021, 15.06.2021 не містять відміток про їх реєстрацію у відповідних органах та відповіді на вказані заяви, щоб підтвердити факт дійсного звернення відповідача з такими заявами, до заяв додано лише фіскальні чеки про відправку без опису вкладення таких відправлень, а отже не приймаються судом до уваги (т.2 а.с. 92, 93, 107, 108). Крім того, на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва 04.10.2021 про витребування доказів Управлінням інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП у м. Києві 03.11.2021 надано відповідь про те, що відповідно до обліків УІАП в Інформаційному порталі національної поліції відсутня інформація щодо протиправних дій відносно [PERSON] з боку [PERSON] та [PERSON] . Також, суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , надані нею суду у нотаріальній конторі та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кащук В.О., оскільки такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено. Зокрема, ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлений спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показань свідків шляхом посвідчення їх у нотаріуса не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи поставити питання свідкам стосовно обставин справи, що суперечить приписам ст.43 ЦПК України. З цих же підстав суд не приймає до уваги заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.2 а.с.109-113, 115), надані відповідачем на підтвердження обставин, на які останній посилається в обґрунтування свої заперечень проти позову, оскільки вказані особи у якості свідків судом у судовому засіданні не допитувалися. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася також на те, що відповідач має власні кошти для придбання житла, оскільки у 2019 році продав квартиру у с. Морозівка Броварського району Київської області. У свою чергу відповідач стверджував про те, що частину грошових коштів від продажу належної йому квартири (договір купівлі-продажу від 05.10.2019, посвідчений приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Маховкою Ю.І., т. 2 а.с.48-49) він витратив на ремонт у спірній кімнаті в гуртожитку, а частину - на повернення боргів позивача за кредитами. Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд приходить до висновку проте, що вони не стосуються предмету доказування у даній справі та не впливають на висновки суду, оскільки належна відповідачу квартира була продана останнім ще під час перебування у шлюбі з позивачем, зі згоди дружини [PERSON] (на той час [PERSON] ), у той час як спірні правовідносини між сторонами з приводу користування житловим приміщенням виникли значно пізніше. Крім того, жодна зі сторін не довела належними та допустимими доказами, куди саме колишнім подружжям було витрачено отримані від реалізації нерухомого майна грошові кошти. Щодо тверджень відповідача про те, що позивач не вправі звертатися з таким позовом до суду, оскільки не є власником спірної кімнати у гуртожитку, суд зазначає про те, що такі не ґрунтуються на законі, оскільки з урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65 ЖК України, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення та зареєстрована у ньому, набула право на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 200/17337/17. З урахуванням викладених обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, при цьому суд звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial