Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

У листопаді 2022 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області (далі по тексту - позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому просив відібрати малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та стягнути з останньої аліменти на їх утримання у розмірі половини її заробітку (доходу). Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , знаходяться на обліку служби у справах дітей та сім`ї як діти, які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері від виконання своїх обов`язків. Діти проживають з відповідачем за адресою: [ADDRESS] та співмешканцем [PERSON] , який, зі слів матері, є біологічним батьком хлопчиків. [PERSON] ніде не працює, перебуває у відпустці по догляду за молодшим сином. Також відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з бабусею [PERSON] . У позовній заяві зазначено про факти неналежного виконання матір`ю своїх обов`язків та безвідповідального відношення до синів, що полягають у відсутності належних умов для їх проживання, приготованої їжі, умов для розвитку дітей, а також випадки залишення їх самих без нагляду, які часто голодні та брудні. Також, наявні припущення щодо прийняття відповідачем психотропних речовин. Оскільки діти перебувають у небезпечному середовищі, їх слід відібрати від матері. Відзиву на позовну заяву не надходило. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просила надати їй шанс виправитись та не відбирати дітей. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні(ч. 1 ст. 211 ЦК України). Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 11.11.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 20.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Дані про батька вказані за вказівкою матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 16-30). 22.09.2020 року та 03.11.2021 року до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради зверталась [PERSON] , яка є родичем відповідача, з повідомленням про те, що з [PERSON] проживають троє дітей у будинку, у якому немає світла та газу. Кошти, які мати отримує на дітей, на них не витрачаються, а ідуть на потреби [PERSON] та її співмешканця. Діти недоглянуті, у помешканні брудно (а.с. 39). У зв`язку з ухиленням батьків від виконання батьківських обов`язків наказами Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради №57, №58, №59, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах (а.с. 31-33). Також [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 19-20). Як вбачається із листа КПН ФМР «Фастівський міський центр первинної медичної допомоги» від 03.10.2022 року, старші доньки [PERSON] та [PERSON] проживають із бабусю, троє молодших дітей - з матір`ю, яка не здійснює належного догляду та медичного обстеження своїх малолітніх дітей. [PERSON] практично не привитий проти дитячих інфекційних захворювань, на профілактичні огляди мама з дитиною не з`являється, на запрошення відвідати поліклініку не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає (а.с. 34). Листом від 15.09.2022 року КПН ФМР «Фастівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» повідомлено службу у справах дітей про те, що 12.09.2022 року до педагогічного відділення госпіталізовано [PERSON] , [INFO] . Протягом наступних трьох днів мати залишає дитину саму в палаті зранку до 19-15 год. без попередження медичного персоналу. На зауваження медпрацівників не реагує, в час перебування в палаті постійно спить, не виконує призначень лікарів (а.с. 35). Згідно листа Фастівського РУП ГУ ПН в Київській області від 23.09.2022 року, під час перевірки багатодітної родини [PERSON] у [ADDRESS] , виявлено, трьох малолітніх дітей зачинених самих вдома. Коли мати повернулась додому, увійшовши до помешкання працівники помітили, що діти були голодні та брудні, в кімнатах безлад та антисанітарія, постільної білизни на ліжках немає, діти у будинку ходять в резинових чобітках на босу ногу. На маму складались адміністративні протоколи за ст. 184КУпАП, які щоразу скасовувались у суді (а.с. 36). У відповідності до листа Фастівського міського центру соціальних служб від 29.09.2022 року, родина [PERSON] перебуває під соціальним супроводом. На виконання плану надавались рекомендації та консультації щодо належного догляду, забезпечення базових потреб дітей, підвищення батьківського потенціалу. Під час відвідувань спостерігалось, що діти часто залишаються вдома без нагляду дорослих, відсутні продукти харчування, недотримання санітарно-гігієнічних умов проживання. Неодноразові зауваження [PERSON] ігнорує (а.с. 38). Сама ж [PERSON] у свої поясненнях від 19.07.2022 року та 26.09.2022 року підтвердила, що залишала дітей вдома самих та вказала, що у будинку не прибрано (а.с. 39-40). У поясненнях матері [PERSON] - [PERSON] від 29.09.2022 року зазначено, що дійсно старші доньки відповідача проживають з нею. Менші діти проживають з [PERSON] та [PERSON] , який є біологічним батьком хлопчиків. [PERSON] має підозру, що [PERSON] вживає наркотичні речовини. Також вказала, що її дочка залишає дітей вдома самих, діти недоглянуті, голодні, у будинку постійний безлад. Старші діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із [PERSON] (а.с. 43). Із актів обстеження умов проживання від 11.11.2021 року, 01.08.2022 року, 15.09.2022 року, 26.09.2022 року за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що умови проживання у будинку є незадовільними, у будинку бруд, сморід, не прибрано, продукти харчування у недостатній кількості. Наявні засоби гігієни у меншої дитини, розпочато косметичний ремонт (а.с. 49-52). У відповідності до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради про доцільність та відповідність відібрання малолітніх дітей від матері від 02.11.2022 року, відібрання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] , [INFO] є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей (а.с. 9-14). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України (позбавлення батьківських прав). Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. У судовому засіданні на підставі листів соціальних служб, органів поліції та охорони здоров`я, письмових пояснень родичів встановлено та доведено, що відповідач неналежним чином виконує свої обов`язки по відношенню до малолітніх синів, не піклується про них належним чином, дітей часто залишає вдома самих без нагляду дорослих, що є вкрай небезпечним у їх віці. При цьому, у будинку відсутні належні умови для проживання дітей, часто діти голодні, продукти харчування не у достатній кількості. Варто зазначити, що діти мають право на розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, який мати не забезпечує належним чином. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За таких обставин, відібрання дитини від матері без позбавлення останньої батьківських прав, відповідає найкращим інтересам дітей, не є крайньою мірою та покликано виключно задля забезпечення безпеки життю, здоров`ю та моральному вихованню дітей. Суд зауважує, що за змістом ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Таким чином, відповідач не позбавлена можливості проживати з дітьми у майбутньому після усунення обставин, які стали причиною для відібрання дітей. При цьому, за положеннями статті 170 СК України, оскільки неможливо передати дітей родичам, оскільки такі з відповідним позовом протягом розгляду даної справи не звернулись, діти передається органу опіки та піклування для вжиття заходів щодо захисту особистих та майнових прав дітей й забезпечення тимчасового влаштування дітей. Зазначене повністю узгоджується із положеннями ч. 4 та ч. 5 ст.167 СК України, згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Відповідні роз`яснення органам опіки та піклування надано Державним департаментом з усиновлення та захисту прав дитини у пункті 2 Листа від 24 лютого 2010 року № 4.1/6-49/630. Також подібних правових висновків дійшов Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 473/1555/19, провадження № 61-22786св19. Згідно ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Визначаючись щодо вказаної вимоги, суд дійшов висновку, що саме в інтересах дітей слід позов у цій частині задовольнити. При цьому, визначаючись з розміром аліментів, суд враховує, що відповідач здорова, працездатна особа та зобов`язана надавати матеріальну допомогу, а діти потребують такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідач доказів неможливості утримувати дітей, відомостей про незадовільний стан здоров`я суду не надала. За наведеного, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, обов`язок матері по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає справедливим та можливим визначити розмір аліментів на дітей в розмірі 1/2 частки доходів (заробітку) відповідача Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову, тобто у даній справі з 07 листопада 2022 року. У відповідності до п. 1. ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 984,80 грн., оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а судом задоволені вимоги майнового та немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved