Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

В вересні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Держави Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, відповідно до вимог якої просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 2 500 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач був зареєстрований, проживав та працював у м. Слов`янську, Донецька область, Україна. 12 квітня 2014 року незаконні збройні та військові формування, що координувались та підтримувались Російською Федерацією, а також представники збройних сил Російської Федерації окупували м. Слов`янськ, Донецька область, Україна. У зв`язку із бойовими діями у м. Слов`янську та дислокації незаконних збройних та військових формувань, збройних сил Російської Федерації, позивач з метою уникнення загрози своєму життю, здоров`ю, свободи та уникнення загрози членам родини, разом з родиною був змушений в середині квітня 2014 року залишити дім та виїхати до м. Харків. Вимушене переселення з м. Слов`янська відбулося внаслідок військової агресії Російської Федерації та окупації даною державою міста, в якому позивач проживав та працював. До м. Слов`янська він повернулася з родиною в кінці липня 2014, після того, як місто було звільнене Збройними силами України від незаконних збройних і військових формувань та збройних сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року почалися масові вторгнення на територію України регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації та інших військових формувань, які створила та підтримувала дана Держава. Внаслідок чого почалися ракетні обстріли Донбасу та зокрема м. Слов`янська. Тому позивач разом з родиною був змушений знову залишити свій дім та переїхати до м. Дніпро, потім до с. Заріччя Надвірнянского району і потім до м. Київ. Також за цей час проживав тимчасово у різних містах України. У зв`язку із вчиненням збройної агресії, Російською Федерацією було порушено низку її конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. В результаті вищезазначених незаконних дій Російської Федерації, які відбувались у період з 12.02.2014 року по 05.07.2014 року (час окупації м. Слов`янська) та з 29.03.2022 року (час повторного виїзду з м. Слов 'янська) позивач втратив можливість проживати у рідному місті та працювати, було порушено його налагоджений звичайний спосіб життя, гостро стало питання з приводу облаштування житла та фінансів. Всі зазначені обставини призвели до значного погіршення морального та фізичного стану. В результаті протиправних дій Збройних сил Російської Федерації та інших військових формувань створених та підтримуваних даною Державою, які діяли в інтересах Російської Федерації та під її держаним прапором, позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 2 500 000 грн. Завдана моральна шкода полягає у значному погіршенні морально-психологічного благополуччя, внаслідок негативного впливу наслідків військової агресії Російської Федерації, та має наступні негативні прояви: - постійне відчуття страху, паніки, відчаю; - наявність численних різноманітних неприємних відчуттів, які спричиняють неспокій; - постійні головні болі, які серйозно непокоять; - наявність неприємних відчуттів зі сторони серця - різке серцебиття, відчуття стискання в області серця, поколювання, болі в області серця; - різке загострення чутливості, відволікання, фіксація на сторонніх подразниках; - відчуття невпевненості в собі, очікування невдачі, провалу; - знижений настрій, відчуття пригніченості; - неспокійний, з частими пробудженнями і сновидіннями; - значне зниження перешкодостійкості, нездатність працювати при наявності подразників, які відволікають; - відчуття втоми, байдужості, розгубленості, незібраності, апатії, зниження психічного тонусу; - погіршення пам`яті, уваги, нездатність зосередитися. Розмір завданої моральної шкоди визначений з урахуванням завданих душевних страждань, тривалого часу душевних страждань та узгоджується із сталою практикою Європейського суду з прав людини. З урахуванням викладеного вище, позивачка просить суд позов задовольнити. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 21 вересня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року в справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач повідомлявся про розгляд справи, відзив на позов не надав. Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача. У зв`язку з викладеним, суд не направляв запиту до відповідача для отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що громадянин України - [PERSON] , [INFO] , є уродженкою м. Слов`янськ Донецької області. Згідно копії паспорта, позивач з 1994 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де, як слідує зі змісту позовної заяви, він фактично проживав з родиною до середини квітня 2014 року та з кінця липня 2014 року до кінця березня 2023 року. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно зі ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. За п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно ст.ю 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. РФ, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісламова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. З огляду на це, суд вважає належним, обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені РФ відносно нього. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка до початку військової агресії з боку Російської Федерації, як повноправна громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у м. Слов`янськ Донецької області, а тому у квітні 2014 року внаслідок військових дій Російської Федерації проти України позивач змушений була з родиною залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя. До м. Слов`янська вона повернулася з родиною в кінці липня 2014, після того, як місто було звільнене Збройними силами України. Однак, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, що повторно почалась 24 лютого 2022 року, почалися ракетні обстріли Донбасу та зокрема м. Слов`янська. Тому позивач разом з родиною був змушений знову залишити свій дім та переїхати до м. Дніпро, потім до с. Заріччя Надвірнянского району і потім до м. Київ. Також за цей час проживала тимчасово у різних містах України. Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши його основоположні права і свободи, Російська Федерація завдала йому тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії РФ проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, як себе так і членів своєї сім`ї. Також воін постійно знаходиться у пригніченому стані. З огляду на триваючу окупацію РФ частини території Донецької області України, обставини, що призвели до вимушеного переселення позивачки тривають і досі. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем у розмірі 2 500 000 грн., є значно завищеним, та таким, що не відповідає розмірам задоволених вимог заявників по схожим справам, що розглядалися ЄСПЛ. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1 000 000 грн. Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 12 405 грн.

Outcome: partial