Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

У січні 2023 року позивачка [PERSON] , звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири [ADDRESS] , що належить гр. України [PERSON] , [INFO] , накладений 29 березня 2012 року та 04 квітня 2012 року на підставі Постанови старшого слідчого прокуратури Оболонського району м. Києва у кримінальній справі №55-4107 за листами вх. №1072/02-32 від 29.03.2012 року та вх. №1109/02-32 від 03.04.2012 року, зареєстрований 29.03.2012 року реєстратором Одинадцятої київської державної нотаріальної контори за N912336456 та 04.04.2012 року за №12356311. Ухвалою від 23.01.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 15.03.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник подав до суду заяву про слухання справи у їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, не заперечують проти задоволення позову. Представник третьої особи подав до суду відзив в якому просив суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до с. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] [INFO] , є співвласником двох кімнат, житловою площею 20,8 кв.м., в комунальній квартирі [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданим Шевченківською районною адміністрацією 01.02.2006 р. Також співвласником цих кімнат є мати - [PERSON] . Маючи намір відчужити свою кімнату, у липні 2018 року, гр. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса, з метою консультації щодо продажу своєї кімнати у вказаній вище квартирі, однак, нотаріус повідомила їй, що на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , постановою старшого слідчого прокуратури Київської місцевої прокуратури № 5 під час здійснення досудового розслідування у кримінальній справі 55-4107, 27 березня 2012 року було накладено арешт. Причини та обставини за яких на житло власника майна та інших співвласників було накладено арешт, їй не відомі, жодної інформації у 2012 році від старшого слідчого Прокуратури міста Києва Київської місцевої прокуратури № 5, вона не отримувала. Згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта фізичної особи [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) є арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження № 12336458 від 29 .03.2012 року та №12356311 від 04.04.2012 року, на квартиру [ADDRESS] є обтяження на підставі Постанови про накладання арешту на майно, бн, 27.03.2012 року виданої Прокуратурою Оболонського району м. Києва, ст. слідчим Ю.В. Кривобок, справа 55-4107 (інформаційна довідка №279902298 від 19.10.2021 року). Власником майна згідно таких відомостей є [PERSON] , [INFO] , яка є тільки однофамільцем Позивачки [PERSON] , [INFO] , а тому і арешт на майно власника майна було накладено помилково і у відповідності до аб.2 ч.1 ст. 174 Кримінально-процесуального Кодексу України - арешт на майно власників було накладено необґрунтовано. Як стало відомо, кримінальна справа № 55-4107 у відношенні гр. України [PERSON] , [INFO] , була закрита, а тому згідно п.3 КПК України, прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження повинен був скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. 18 жовтня 2021 року, до Оболонської окружної прокуратури міста Києва було направлено заяву щодо зняття арешту з майна, накладеного 27 березня 2012 року постановою слідчого прокуратури Оболонського району м. Києва у кримінальній справі №55-4107. Однак, 10 листопада 2021 року було отримано відмову з підстав того, що на час звернення у Оболонській окружній прокуратурі м. Києва штатним розписом не передбачено посад слідчих та старших слідчих, а правових підстав для зняття арешту з майна [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ) відсутні. Оскільки, накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, у відповідь на звернення рекомендували подати позов до Оболонського районного суду міста Києва про зняття такого арешту. 10 листопада 2021 року Адвокат позивача звернулась до суду з клопотанням про скасування арешту майна за правилами кримінального судочинства. Оболонський районний суд м. Києва ухвалою від 15 листопада 2021 року у справі № 756/17236/21 повернув клопотання заявнику, мотивуючи тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженню №55- 4107 закінчене, а тому вирішення порушеного у клопотанні питання не належить до компетенції слідчого судді та рекомендували звернутися з позовом до суду про зняття арешту з майна в порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно дост.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначено у статті 317 ЦК України, згідно з якою власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зіст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ст. 126 КПК України (чинного на час накладення арешту), арешт майна міг тимчасово застосовуватись слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпала потреба. Згідно ст. 214 КПК України (чинного на час накладення арешту) кримінальна справа закривається слідчим мотивованою постановою, а накладений арешт підлягає скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. В абз. 42 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 зазначено, що спори про звільнення майна з - під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Таким чином, з огляду на те, що на комунальну квартиру [ADDRESS] , накладено арешт старшим слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва не був скасований, кримінальне провадження закрито постановою слідчого, яка не скасована, з метою недопущення неправомірного обмеження права особи користуватися належним їй майном, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Оскільки позивачка не просила стягувати судові витрати з відповідача у разі задоволення позову, враховуючи принцип диспозитивності, встановлений статтею 13 ЦПК України, суд не здійснює розподіл судових витрат, понесених позивачкою під час розгляду справи.

Outcome: approved