Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Житомирській області, Інспектора взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Белякова Романа Геннадійовича, Головного управління Державної казначейської служби у Житомирській області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. Обґрунтовуючи свої вимоги в позовній заяві зазначає, що Інспектор взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області ДПП Беляков Роман Геннадійович, порушуючи особисті права і свободи позивача [PERSON] та з порушенням ст. 19 Конституції України незаконно наклав адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вважає, що працівники поліції під час винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності чинили тиск на позивача, адже ніяких оперативних заходів не було проведено стосовно нього у ту хвилину, згідно законодавства України та у певній процедурі, здійснювали незаконні дії. \~ \~ \~ \~ Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13.07.2022 р. у справі № 289/858/22, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №468522 від 30.05.2022 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП скасовано та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення. За короткий проміжок часу позивач та його родина зазнали психічних та моральних страждань втручанням поліцією у приватне життя родини, тиску психологічному. Тому, на підставі викладеного оцінує завдану моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн., як компенсацію втручання у приватне життя позивача та його родини. Також в позовній заяві зазначає, що неправомірні дії відповідача, які виразилася у тривалому й безпідставному твердженні Управління патрульної поліції в Житомирській області, щодо порушення ним закону та проведення оперативних заходів, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, потягло за собою порушення нормального режиму його роботи й відпочинку та змусило витрачати свій вільний час та кошти на захист свого порушеного права, в результаті чого йому спричинена моральна шкода, пов`язана з поновленням свого порушеного права в розмірі 1 000 000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечив, надав пояснення. Також подав до суду письмовий відзив на позовну заяву. Представники відповідачів - Управління патрульної поліції в Житомирській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, а також відповідач Інспектор взводу\~№ 1\~роти №\~3\~БУПП в\~Житомирській області\~ДПП лейтенант\~поліції Бєляков\~Роман Геннадійовичв судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв і клопотань до суду не подали. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають\~частковому задоволенню\~з наступних підстав. Відповідно\~до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх\~вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»\~(п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009)\~Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ст.\~1173\~ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень,\~визначених\~Конституцією\~і законодавством\~України. Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) наявність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, незаконного накладення штрафу та послідуючого закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР\~у наведених у\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Частина друга ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. На підтвердження своїх вимог позивачем надано Рішення Радомишльського районного суду від 13.07.2022 у справі № 289/858/22 у адміністративній справі за позовною заявою [PERSON] до Інспектора взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Бєлякова Романа Геннадійовича, УПП в Житомирській області, ДПП про визнання протиправною та скасування постанови серії ДП18 № 468522. Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано. У мотивувальній частині Рішення Радомишльського районного суду від 13.07.2022 у справі № 289/858/22 вказано, що: «Судом встановлено, що оскаржуваною постановою від 30.05.2022 позивача піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 510,00 грн. за вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, а саме за те, що останній 30.05.2022 о 15 год. 15 хв. в м. Житомир по вул. Київське шосе, 88, керував транспортним засобом та здійснив рух на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушив п.п. 8.7.3 (е) ПДР України. ……………… З наданого відповідачем та оглянутого судом відеозапису слідує, що 30.05.2022 поліцейськими було зупинено транспортний засіб "DAEWOO Sens" під керуванням [PERSON] , та в подальшому на місці зупинки відбувся розгляд справи відносно останнього за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Однак, відеозапис не містить доказів про вчинення позивачем інкримінованого правопорушення. Будь-яких інших доказів з переліку, визначеного\~ст. 251 КУпАП,\~ст. 77 КАС України\~щодо недотримання позивачем\~правил дорожнього руху\~суб`єктом владних повноважень суду також не надано. Лише фіксація саме вчинення адміністративного правопорушення позивачем, а не притягнення до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі. ………………. З огляду на викладене, враховуючи недоведеність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2\~ст. 122 КУпАП, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити адміністративний позов у повному обсязі, шляхом скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення». \~ \~ \~ \~За результатами розгляду справи суд ухвалив: «Позов [PERSON] до Інспектора\~взводу №\~1\~роти №\~3\~БУПП в\~Житомирськія області\~ДПП лейтенанта\~поліції Бєлякова\~Романа Геннадійовича,\~УПП в\~Житомирській області\~,\~ДПП \~про визнання\~протиправною та\~скасування постанови\~серії ДП18\~№ 468522 - задовольнити. Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №468522 від 30.05.2022 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.\~122\~КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення». Частиною 5 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Факти встановлені Рішенням Радомишльського районного суду від 13.07.2022 у адміністративній справі № 289/858/22 є преюдиційними і ґрунтуються на правовій властивості законної сили судового рішення\~і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, що забезпечує єдність судової практики. А тому, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту незаконного накладення штрафу на [PERSON] у зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення відповідачами - Департамент патрульної поліції то Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області прав. У зв`язку із незаконним накладенням штрафу позивач [PERSON] був змушений доводити свою правоту в судовому порядку, затрачати час та кошти для доведення незаконності рішення відповідача, вимушений змінити звичний спосіб життя, зазнати душевних страждань. Позивачем доведено факт наявність шкоди, незаконного рішення заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому суд вважає, наявні підстави для стягнення моральної шкоди. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Заперечуючи проти заявлених вимог представник відповідача Департаменту патрульної поліції звертає увагу суду на зухвалу поведінку позивача щодо працівників поліції, погрози на їх адресу, перешкоджання здійсненню професійної діяльності під час розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення, що вбачається з дослідженого в даному судовому засіданні відеозапису подій від 30.05.2022. Також зазначає, що Рішенням суду не встановлено неправомірної чи протиправної поведінки працівників поліції. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, і встановлені судом обставини, а саме незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності, характер та\~обсяг моральних\~страждань,\~яких зазнав\~ [PERSON] \~внаслідок дій\~працівників поліції,\~а саме:\~негативні почуття\~через безпідставність\~звинувачень,\~час та\~зусилля,\~необхідні для\~доведеності своєї\~чесності і\~порядності,\~налагодження нормального\~життєвого ритму,а також зафіксовану на відеозаписі некоректну поведінку позивача щодо працівників поліції, відсутність істотних негативних наслідків для позивача, відсутність будь-яких інших доказів, крім Рішення суду від 13.07.2022 у справі № 289/858/22 тому приходить до висновку, що заявлений розмір шкоди в 1\~000 0000 грн. є завищеним. За таких підстав суд дійшов до переконання щодо стягнення на користь позивача\~моральної шкоди у розмірі 3000 грн.\~і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу компенсацію для позивача. \~ \~ \~ \~Визначений судом розмір відшкодування є адекватним душевним стражданням, які позивач зазнав у зв`язку із прийняттям працівниками взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області безпідставного рішення про накладення адміністративного стягнення. Щодо заявлених позовних вимог до Інспектора взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області ДПП суд зазначає наступне. Згідно\~статті 222 КУпАП\~органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які зокрема стосуються ст.122 \~КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. З наведеної норми слідує, що суб`єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення і виносить постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, є відповідний державний орган в особі конкретної посадової особи. Отже, начальники відділень, інспектори поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення діють від імені органів Національної поліції, а не від свого імені. (Постанова ВС від 26.12.2019 року в справі №724/716/16а). Таким чином, інспектор поліції у даній справі є належним відповідачем. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. \~ \~ \~ \~З урахуванням викладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до Інспектора взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Бєлякова Романа Геннадійовича. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органом у цій справі є\~Департамент патрульної поліції та Головне управління Національної поліції в Житомирській області\~(дії посадових осіб яких призвели до безспірного стягнення коштів). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16). Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц). \~ \~ \~ \~За таких обставин, у задоволенні позовних вимог до відповідача по справі - Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області суд відмовляє. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена\~або підлягає\~сплаті\~відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх\~розміру,\~з\~урахуванням складності справи\~та фінансового стану учасників справи. В своїй постанові від 19 лютого\~2020 року у справі №\~755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.\~268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 п.п.145, 147 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, останній підтверджує наданими копіями: ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 23.09.2022, договору про надання правової допомоги від 23.09.2022, укладеного між [PERSON] (Адвокатом), та [PERSON] (Клієнтом), згідно розділу 3 якого сторони домовилися, що гонорар за договором в кожній окремій судовій інстанції становить в розмірі 50000,00 грн. Кошторисом витрат на суму 50000,00 грн. у відповідності до якого витрати складаються, зокрема, із консультування клієнта до початку написання позовної заяви, збір та опрацювання матеріалів, написання позовної заяви, консультування клієнта у процесі ведення справи, написання відповіді на відзив, написання заперечення по справі, написання додаткових пояснень, моніторинг ходу розгляду справи. Кошторис складений в день підписання договору, а саме 23.09.2022 року тобто до початку розгляду справи по суті і в який закладено написання відповіді на відзив та додаткових пояснень, необхідність подання яких не могли бути відомі позивачу на те й час. Подана до суду відповідь на відзив не передбачена під час розгляду справи в загальному порядку, і разом із додатковими поясненнями дублюють позовну заяву, що може лише свідчити про штучне збільшення вартості наданих послуг. Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду, доводи представника відповідача у відзиві щодо неспівмірності вказаних витрат, при вирішенні заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги, що поданий [PERSON] позов складено на підставі усталеної позитивної практики Верхового Суду, тому його підготовка не мала займати значний час. Участі в судових засідань представник позивача не приймав. Подані до суду відповідь на відзив і додаткові пояснення за змістом повторюють позовну заяву. Моніторинг ходу справи не потребує спеціальних знань і відповідно не є предметом саме правничої допомоги. Також судом враховано незначну кількість письмових доказів, які долучено до матеріалів позову, а саме копії двох рішень судів, що свідчить про незначний час витрачений для підготовки та подачі позову до суду. Разом з тим, судом враховується складність справи, ціна позову та не тривалість перебування даної справи на розгляді. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в сумі 7000 грн. Питання про розподіл інших судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~

Outcome: partial