Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

17.02.2023р. [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі від якого сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, дитина залишилася проживати разом з матір`ю, якій самій важко піклуватись та утримувати сина. Відповідач самостійно матеріально сім`ї не допомагає, коштів на утримання сина не надає тим самим не виконує свій батьківський обов`язок. В зв`язку з цим, позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в твердій грошові сумі в розмірі 3000,00 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дитини. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. В судове засідання\~\~позивач не з`явилася, 22.03.2023р. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач\~\~в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач в своїй заяві не заперечувала. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.08.2016 року виконавчим комітетом Кулачківської сільської ради був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №7. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.07.2021р. шлюб між сторонами розірвано, позивачці відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] », а також залишено проживати з нею малолітнього сина [PERSON] . У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.\~ Після припинення шлюбних відносин, спосіб виконання обов`язку батька утримувати сина за домовленістю між сторонами визначено не було, а відтак кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Частиною 2 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Вищевказана норма свідчить про те, що стягуючи аліменти в розмірі більшому ніж мінімальний гарантований розмір, суд повинен впевнитися в матеріальній змозі відповідача його сплачувати. Звертаючись до суду, позивач просила стягнути аліменти в розмірі 3000,00 гривень, що станом на дату розгляду справи, перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який згідно ст.. 7 ЗУ «Про державний бюджет на 2023 рік» складає 2272 гривні. Обґрунтовуючи вказаний розмір аліментів, [PERSON] в позовній заяві зазначила, що їй відомо про наявність у відповідача нерегулярного мінливого доходу, оскільки останній працює на різних сезонних роботах звідки отримує високі заробітки. Відтак, його стан здоров`я та матеріальне становище дають йому можливість сплачувати аліменти в розмірі, який позивач просила стягнути. У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А це випадки щодо дискримінації, трудових правовідносин та порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» (у цьому випадку обов`язок доказування покладається на відповідача). Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)». В даній справі позивач не довела, що достатність заробітку (доходу) [PERSON] дозволяє йому сплачувати аліменти навіть у мінімальному рекомендованому розмірі, а тому у суду відсутні підстави для виходу за межі мінімального гарантованого розміру, передбаченого ч.2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду 17.02.2023р. і до досягнення дитиною повноліття. Задовольняючи часткового позовні вимоги, суд враховує, що позивач в своїй письмовій заяві не заперечувала та погодилася на стягнення аліментів в мінімальному гарантованому розмірі. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з положень вищевказаної норми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1073,60 грн. Також, відповідно до положень ст.. 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн., які підтверджуються укладеним [PERSON] з адвокатом Бежуком С.М. договором про надання правової допомоги, актом приймання-передачі наданих адвокатом послуг та квитанцією про здійснення оплати послуг [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial