Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення з Державного бюджету України 322,19 грн - 3% річних, 1 804,00 грнінфляційних втрат, а всього 2 126,19 грн. Позов [PERSON] обґрунтований тим, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15.04.2019 р., яке набрало законної сили 26.02.2020 р., стягнуто із Державного бюджету України на її користь 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (справа № 733/1377/18), судом видано виконавчий лист, який нею направлено на виконання до Державної казначейської служби України, згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення у вказаній справі виконано 21.06.2022 р. Ухвалою суду від 08.09.2022 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Надані суду документи, які свідчать про те, що Державна казначейська служби України листом № 5-11-11/9598 від 26.07.2022 р. «Про надання інформації» повідомила [PERSON] про те, що в Казначействі на облік за бюджетними програмами 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазайного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» з 19.04.2021 р. перебував виконавчий листІчнянського районного суду Чернігівської області по справі № 733/1377/18 про перерахунок коштів на її користь; виконавчий лист виконаний в порядку черговості Казначейством за рахунок коштів бюджетної програми 30.06.2022 р. та кошти перераховано на її рахунок. Відповідно до заяви [PERSON] . Казначейство надає копію платіжного доручення № 1206006 від 21.06.2022 р. щодо перерахування коштів. Стосовно нарахування інфляційних витрат та 3% річних повідомлено наступне. Частиною першою статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон) передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми на рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (далі - Програма). При цьому відповідно до частини першої статті 5 Закону за рахунок Програми виконуються рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Виконання рішення суду по справі № 733/1377/18 здійснено Казначейством за рахунок бюджетної програми 3504030. Виконання судових рішень за рахунок бюджетної програми 3504030 не підпадає під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Отже, Законом не передбачена виплата компенсації за судовими рішеннями, виконання яких здійснюється зв бюджетною програмою 3504030, а також перерахування та виплата інфляційних витрат та 3% річних. [PERSON] ,звертаючись до суду із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат, в позовній заяві стверджує, що відповідач незаконно відмовив їй в нарахуванні та виплаті трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасну виплату коштів, свої вимоги обґрунтовує статтею 625 ЦК України.Суд знаходить такі посилання [PERSON] помилковими, оскільки стаття 625 ЦК України, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Так, частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язанням, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 р. № 6-2759цс15, при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язанням слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Постановами Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц підтверджено позицію щодо правил відповідальності за порушення грошових зобов`язань (частина друга статті 625 ЦК України). Зокрема, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, Верховний Суд наголошує на тому, що саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність за це. В зазначених постановах Верховного Суду не зроблено жодного посилання на норму права, що покладала б саме на Казначейство або на Державу Україна (Державний бюджет) відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, [PERSON] , посилаючись на статтю 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», в позовній заяві стверджує, що відповідачем порушено вимоги даного Закону, оскільки рішення суду по справі № 733/1377/18 виконано з простроченням строку перерахування їй коштів. Між тим, означеним Законом передбачено механізм виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу; державного підприємства, установи, організації; юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, а не з Державного бюджету; поданий позивачем виконавчий лист у справі № 733/1377/18 виконувався на підставі Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р., який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, боржником у даному випадку є саме держава. При цьому таким Порядком визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється за черговістю надходження таких рішень. Таким чином, правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення. Зазначена позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.02.2020 р. у справі № 826/17656/16.

Outcome: dismissed