Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

В жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Смоли» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Смоли» заборгованість по заробітній платі в сумі 87611,48 грн. без утримання податків та зборів, середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 38994,00 грн. та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем вказано, що він 21.01.1999 року був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Смоли» на посаду майстра зміни. Наказом №64/ос від 18.04.2022 року трудовий договір з відповідачем було припинено, звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. З червня 2021 року відповідач не сплачував заробітну плату, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 30.06.2022 року ДП «Смоли» припинено шляхом його перетворення в Акціонерне товариство «Смоли», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ДП «Смоли». З червня 2021 року йому була нарахована та невиплачена заробітна плата у розмірі 87611,48 грн. без урахування податків та зборів, суми невиплаченої заробітної плати з утриманням податків з червня 2021 року по квітень 2022 року становить 61788,29 грн. Згідно із довідкою відповідача № 37 від 30.08.2022 року на час звільнення належні до сплати суми склали з урахуванням податків: заборгованість по заробітній платі за червень 2021 р. - 5638,86 грн.; заборгованість за липень 2021 р. - 4662,26 грн.; заборгованість за серпень 2021 р. - 6147,58 грн.; заборгованість за вересень 2021 р. - 5662,26 грн.; заборгованість за жовтень 2021 р. - 5662,26 грн.; заборгованість за листопад 2021 р. - 4383,35 грн.; заборгованість за грудень 2021 р. - 3615,12 грн.; заборгованість за січень 2022 р. - 6032,84 грн.; заборгованість за лютий 2022 р. - 6130,95 грн.; заборгованість за березень 2022 р. - 3608,99 грн.; заборгованість за квітень 2022 р. - 10243,82 грн. Всього заборгованість складає: 87611,48 грн. без утримання податків та зборів. Середньоденна заробітна плата на день звільнення складає: заробітна плата за повні останні два місяці (лютий + березень/кількість відпрацьованих днів) дорівнює 291 грн. (7711,89+4539,61/42). Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18.04.2022 року по 31.10.2022 року складає 134 дні, тобто сума середнього заробітку за період затримки складає: 291 грн. середньоденна заробітна плата х 134 дні затримки = 38994 грн. Окрім того, внаслідок невиплати АТ «Смоли» заробітної плати до його звільнення, він зазнав моральних страждань, які виразилися у зміні способу життя та у переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом порушених прав. Моральну шкоду оцінює у розмірі 10000,00грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Просили врахувати даний відзив і відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 21 січня 1999 року був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Смоли» на посаду майстра зміни. Наказом №64/ос від 18.04.2022 року трудовий договір було припинено та [PERSON] звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.8). 30.06.2022 року ДП «Смоли» припинено шляхом його перетворення в Акціонерне товариство «Смоли», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ДП «Смоли». При звільненні з [PERSON] не було проведено повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені. Згідно довідки АТ «Смоли» № 37 від 30.08.2022 року, на час звільнення [PERSON] належні до сплати суми склали з урахуванням податків: заборгованість по заробітній платі за червень 2021 р. - 5638,86 грн.; заборгованість за липень 2021 р. - 4662,26 грн.; заборгованість за серпень 2021 р. - 6147,58 грн.; заборгованість за вересень 2021 р. - 5662,26 грн.; заборгованість за жовтень 2021 р. - 5662,26 грн.; заборгованість за листопад 2021 р. - 4383,35 грн.; заборгованість за грудень 2021 р. - 3615,12 грн.; заборгованість за січень 2022 р. - 6032,84 грн.; заборгованість за лютий 2022 р. - 6130,95 грн.; заборгованість за березень 2022 р. - 3608,99 грн.; заборгованість за квітень 2022 р. - 10243,82 грн. Всього заборгованість складає: 87611,48 грн. без утримання податків та зборів. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач [PERSON] перебував з АТ «Смоли» в трудових відносинах до 18.04.2022 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Однак, в день звільнення позивача 18.04.2022 року, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно практики, викладеної п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток за період затримки розрахунку розраховується відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а саме нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата на день звільнення складає: заробітна плата за повні останні два місяці (лютий + березень/кількість відпрацьованих днів) дорівнює 291 грн. (7711,89+4539,61/42). Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18.04.2022 року по 31.10.2022 року складає 134 дні, тобто сума середнього заробітку за період затримки складає: 291 грн. середньоденна заробітна плата х 134 дні затримки = 38994 грн. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 26 червня 2019 року справу №761/9584/15-ц, прийшла до правового висновку щодо зменшення суми відшкодування, визначеного позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України. Зокрема, в постанові зазначено, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України, його положення застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Також в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, відповідно ст. 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду також погодилась з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Враховуючи вищевикладене, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі, що відповідатиме розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а саме 38994,00 грн., оскільки така сума відповідає вимогам розумності і справедливості. Зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є орієнтовним розміром майнових втрат позивача в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково, з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 1000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 1000,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 38994,00 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Щодо порушення термінів в частині звернення до суду про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, суд зазначає, що у Довідці про суму заробітної плати, яка була надана Відповідачем, відсутні відомості щодо нарахування самої суми компенсації у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати, котра підлягає виплаті. Тому Позивач про дану компенсацію дізнався тільки з дати надання Довідки, а саме з 30.08.2022 року. Тобто, позивач дізнався про порушення свого права на отримання компенсації, 30.08.2022 року, у зв`язку з чим тримісячний термін звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати та моральної шкоди порушено не було. При розподілі судових витрат суд враховує, що позов задоволено частково, тому необхідно стягнути з відповідача судовий збір на користь держави.

Outcome: partial