Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт, складений у 2015 році від імені [PERSON] (померлого [INFO] ) на ім`я відповідачки [PERSON] (1980 р.н.), посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Кушинською Лілією Ярославівною (спадкову справу заведено 19.10.2018 року за №17/2018). В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що вона є племінницею [PERSON] , який помер [INFO] (позивачка - дочка його двоюрідної сестри [PERSON] , яка померла [INFO] ). Зазначає, що 12 грудня 2005 року дядько на випадок смерті склав на ім`я позивачки заповіт на все своє майно, що буде йому належати на день смерті, який посвідчений державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори за номером у реєстрі №3217. Згодом позивачці стало відомо, що 19 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Кушинською Л.Я. за заявою відповідачки [PERSON] заведено спадкову справу за №17/2018 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Після цього 20.10.2018 року позивачка з метою реалізації своїх спадкових прав особисто прибула до приватного нотаріуса Кушинської Л.Я., надавши їй усі документи для вступу в спадщину. При цьому, нотаріус повідомила позивачку про те, що у 2015 році спадкодавець склав інший заповіт на ім`я відповідачки [PERSON] , який є предметом цього спору. Однак нотаріус відмовила позивачці в наданні витягу зі спадкового реєстру. Крім того, 19.09.2014 року приватним нотаріусом Кушинською Л.Я. посвідчено довіреність на вчинення дій від імені [PERSON] на ім`я відповідачки [PERSON] , а 09.06.2016 року нею ж посвідчено договір дарування [PERSON] квартири в [ADDRESS] на користь відповідачки [PERSON] . Разом із тим, позивачка зауважує, що підписи [PERSON] у нотаріальних документах містять помилки, написання букв утруднене, оскільки померлий з народження страждав психічними захворюваннями (розумова відсталість), внаслідок чого навчався у школі тільки 2 роки, звільнений від служби в армії, володів малим запасом слів, мислення на рівні дитячого віку, що впливало на його здібності, розуміння значення своїх дій і керувати ними. Крім того, згідно листа Буської ЦРЛ від 17.11.2017 року [PERSON] страждав на захворювання із діагнозом: «церебральний склероз з когнітивним синдромом», внаслідок чого виникають порушення психіки та поведінки. Відтак, як на правові підстави задоволення своїх позовних вимог, позивачка покликалась на норми, передбачені ст. 225, ст. 231, ст. 1257 ЦК України, а тому вважає, що за наведених обставин оспорюваний нею заповіт слід визнати недійсним у судовому порядку, оскільки такий суперечить дійсному волевиявленню померлого [PERSON] (волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі), а також те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому, позивачка також звертає увагу на те, що відповідачка [PERSON] не була близькою особою для спадкодавця [PERSON] , який мав рідного сина [PERSON] та інших родичів його сестри, які за ним доглядали. Наведене, на думку позивачки, повинно було би здивувати нотаріуса [PERSON] під час посвідчення спірного заповіту, а тому вважає такі дії останньої порушенням присяги та норм вчинення нотаріальних дій, зокрема, статті 57 Закону України «Про нотаріат», у зв`язку із чим позивачка зверталась до Головного територіального управління юстиції у Львівській області зі скаргою на дії приватного нотаріуса Кушинської Л.Я., яке у відповіді від 09.11.2018 року повідомило позивачку, що встановлення (не) відповідності вчинених нотаріальних дій вимогам законодавства здійснюється виключно в судовому порядку, а тому просить заявлений позов задовольнити. Крім того, позивачка [PERSON] після подання цієї позовної заяви про визнання недійсним заповіту, подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу Буського районного нотаріального округу Кушинській Л.Я. вчиняти дії по видачі [PERSON] свідоцтва на право власності на спадщину у спадковій справі №17/2018, заведеної 19 жовтня 2018 року на майно [PERSON] , померлого [INFO] до ухвалення судового рішення у справі та набрання ним законної сили, яку обгрунтовує тим, що оформлення відповідачкою [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] у відповідності до спірного заповіту, за наслідками якого відповідачка може в наступному набути право власності та розпорядитися спадковим майном до вирішення цього спору по суті, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому, а тому просила подану заяву про забезпечення позову задовольнити. Ухвалою судді від 01.03.2019 року задоволено заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу Буського районного нотаріального округу Кушинській Лілії Ярославівні вчиняти дії щодо видачі [PERSON] свідоцтва на право власності на спадщину у спадковій справі №17/2018, заведеної 19 жовтня 2018 року на майно [PERSON] , померлого [INFO] до ухвалення судового рішення у справі та набрання ним законної сили. Ухвалою судді від 06.03.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 17.05.2019 року до участі в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Кушинська Лілія Ярославівна про визнання недійсним заповіту, - залучено [PERSON] у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 19.11.2019 року в даній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». На вирішення експертизи поставлено наступні запитання: 1) Чи страждав [PERSON] ( [INFO] ), який помер [INFO] психічним захворюванням (стійким психічним розладом) станом на 28 січня 2015 року, якщо так, то якими саме? 2) Чи міг [PERSON] за своїм психічним станом здоров`я усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним заповіту 28 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. та зареєстрованого у реєстрі за № 28. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 15.12.2020 року провадження у даній справі відновлено, оскільки зазначена справа повернулась до суду без проведення експертизи (через її неоплату позивачкою [PERSON] ). Ухвалою підготовчого судового засідання від 05.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено вищевказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалами суду від 25.03.2021, 09.09.2021, 05.10.2021, 16.11.2021, 21.02.2022, 29.03.2022, 30.06.2022, 02.09.2022, 07.10.2022, 25.11.2022, 24.02.2023 року судові засідання у даній справі постановлено проводити в режимі відеоконференції із Франківським районним судом м. Львова (за участю позивачки [PERSON] , її представника - адвоката Білецької О.Р.), Залізничним районним судом м. Львова (за участю представника відповідачки - адвоката Кожан-Юрдиги О.Я.), Макарівським районним судом Київської області (за участю третьої особи [PERSON] ). Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, направивши чергове клопотання про відкладення розгляду справи з причин воєнного стану в Україні, її перебування за кордоном та бажання брати участь в судовому засіданні після повернення в Україну. Представник позивачки - адвокат Білецька О.Р., будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, направивши чергове клопотання про відкладення розгляду справи з причин перебування її довірительки за кордоном та участь адвоката в іншому судовому засіданні Галицького районного суду м. Львова, однак підтверджуючих цьому документів суду не надала. Крім того, розгляд справи неодноразово та систематично відкладався через неявки позивачки [PERSON] в судові засідання, призначені на: 04.04.2019, 15.07.2019, 27.08.2019, 19.09.2019, 05.02.2021, 05.03.2021, 11.05.2021, 09.09.2021, 05.10.2021, 16.11.2021, 25.01.2022, 21.02.2022, 29.03.2022, 24.05.2022, 30.06.2022, 02.09.2022, 07.10.2022, 25.11.2022, 24.02.2023, 21.03.2023, а також повторної неявки в судове засідання її представника - адвоката Білецької О.Р., які направляли до суду численні клопотання про відкладення судового засідання з різних причин. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила повністю, вважаючи такий безпідставним. Крім того, відповідачка покликається на те, що позовні вимоги є надуманими, необгрунтованими, оскільки жодними належними доказами не підтверджуються та грунтуються на припущеннях позивачки. Вважає, що спірний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом вірно, згідно вимог законодавства та волі самого спадкодавця [PERSON] , який психічними захворюваннями не страждав, на жодному обліку в лікаря-психіатра не перебував і не лікувався з цього приводу, що підтверджується інформацією Буської ЦРЛ, де [PERSON] у 2017 році проходив лише стаціонарне лікування від «інфаркту» з діагнозом «ІХС. Гострий коронарний синдром». Сама ж позивачка ухилилась від проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, а долучені нею висновки спеціалістів у галузі психології є недопустимими доказами, оскільки проведені фахівцями, які не є судовими експертами. Крім того, постановою Верховного Суду від 08.08.2022 року підтверджено, що [PERSON] не хворіє жодними психічними розладами, повністю розуміє значення своїх дій і керує ними. Отже, відповідачка вважає поданий позов безпідставним і таким, що грунтується на припущеннях, а тому просить у його задоволенні відмовити повністю. Представник відповідачки - адвокат Кожан-Юрдига О.Я., будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, виклавши свої доводи у поданому відзиві на позовну заяву (а.с. 71-95 том І) та письмових запереченнях на клопотання позивачки. Зокрема, як убачається із поданого відзиву, представник відповідачки проти задоволення позову заперечує повністю, вважаючи позовні вимоги надуманими і не підтвердженими жодними належними і допустимими доказами про те, що волевиявлення заповідача [PERSON] на момент посвідчення спірного заповіту не відповідало його волі, не було вільним чи нотаріусом порушено ст. 57 Закону України «Про нотаріат», а натомість усі доводи позивачки є голослівними і грунтуються на припущеннях. Також позивачкою не доведено порушення її прав саме відповідачкою [PERSON] . Крім того, на думку представника відповідачки, не заслуговують на увагу доводи позивачки про можливе порушення приватним нотаріусом Кушинською Л.Я. вимог ч. 3 ст. 57 Закону України «Про нотаріат», оскільки їй не було відомо про наявність раніше складеного у 2005 році заповіту [PERSON] на користь позивачки через те, що у ньому неправильно зазначено особу заповідача «по-батькові» без апострофа « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] », що додатково підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 19.10.2018 року. Більше того, адвокат вважає, що навіть якби недотримання нотаріусом вимог закону мало б місце в даному випадку, все одно таке технічне порушення не може тягнути недійсність заповіту та порушувати останню волю спадкодавця. Відтак, оскільки [PERSON] своїм заповітом від 28.01.2015 року змінив своє волевиявлення та визначив спадкоємцем свого майна відповідачку [PERSON] , а тому в приватного нотаріуса Кушинської Л.Я. не було жодних правових підстав для прийняття від позивачки [PERSON] заяви про вступ у спадщину та видачі їй свідоцтва про право на спадщину за попереднім заповітом від 12.12.2005 року. Також представник відповідачки вважає надуманими доводи позивачки про те, що [PERSON] страждав на психічні захворювання, оскільки такі повністю спростовуються рішенням Буського районного суду Львівської області від 26.01.2018 року, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 21.11.2018 року, якими відмовлено у визнанні спадкодавця [PERSON] недієздатним та призначення йому опікуна, а також встановлено те, що останній на диспансерному обліку в лікаря-психіатра не перебував, не перебуває, лікування йому не призначалось, має вікові захворювання. При огляді [PERSON] лікарями-психіатрами, проведено його обстеження і експериментально-психологічне дослідження та встановлено, що: «на момент огляду [PERSON] доступний правильному контакту. Орієнтований в часі, просторі та власній особі. Емоції адекватні ситуації. Мислення, увага, та пам`ять сповільнені за темпом згідно особливостей вікового характеру. Продуктивної психопатологічної симптоматики не виявлено. Критика збережена». Таким чином, лікарями-психіатрами встановлено, що [PERSON] не хворіє жодними психічними розладами, повністю розуміє значення своїх дій і керує ними (висновок ЛКК ЛОКПЛ від 12.09.2017). Відмовляючи у задоволенні заяви, суд не має жодного сумніву у належному психічному стані [PERSON] , який самостійно та адекватно надав відповіді на поставлені судом запитання, за його характеристиками з місць проживання, в яких він характеризується позитивно, за показами дружини та свідків, які стверджують, що підстав вважати [PERSON] таким, що страждає на хронічний стійкий психічний розлад, немає. Отже, за результатами розгляду вказаної заяви, суд прийшов до висновку, що заявник [PERSON] діяв недобросовісно, стверджуючи, що його дядько [PERSON] страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок якого не здатний усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними. Відтак, представник відповідачки вважає недоведеними покликання позивачки на те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки такі грунтуються лише на припущеннях і спростовуються вищевказаними доказами. Крім того, твердження позивачки про посвідчення приватним нотаріусом Кушинською Л.Я. «ще ряду документів», які стосуються [PERSON] , на думку представника відповідачки, жодним чином не впливає на дійсність спірного заповіту, а тому нотаріус не мала жодних правових підстав для відмови [PERSON] у посвідченні оскаржуваного заповіту. Оскільки підстав для визнання спірного заповіту недійсним не має, а тому представник відповідачки просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю за безпідставністю. Крім того, адвокат Кожан-Юрдига О.Я. просить стягнути із позивачки на користь відповідачки понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу, попередній орієнтовний розрахунок яких становить 37 480 грн. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Кушинська Л.Я., будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, направивши відзив на позовну заяву (а.с. 29-52 том І) та письмове пояснення третьої особи по суті позову (а.с. 65-70 том І), у яких третя особа викладає свої заперечення проти позову. Зокрема, покликається на те, що нею посвідчено спірний заповіт від імені [PERSON] , 1944 р.н., під час якого у неї не виникало жодних сумнівів щодо обсягу його цивільної дієздатності. Нею встановлено особу заповідача та його вік згідно з поданим паспортом, за результатами проведеного спілкування із [PERSON] вона була переконана у його дієздатності та відповідності його волі та волевиявлення щодо посвідчення спірного заповіту. Заповідач прочитав спірний заповіт вголос, а підпис на заповіті ним зроблений особисто. Відтак, третя особа вважає, що спірний заповіт нею посвідчений з дотриманням вимог чинного законодавства. З приводу доводів позивачки [PERSON] щодо звернення її до третьої особи, остання вказала, що позивачка їй зателефонувала, і третя особа призначила їй зустріч. При огляді документів [PERSON] виявилось, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вже заведена нею 19.10.2018 року на підставі заяви його дружини [PERSON] , а при перевірці наявності заповітів та спадкових договорів за даними параметрами: прізвище, ім`я, по-батькові згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19.10.2018 року в спадковому реєстрі знайдено лише інформацію про спірний заповіт, посвідчений нею 28.01.2015 року за р. №28, іншої інформації не виявлено. Про наявність раніше складеного заповіту [PERSON] третій особі не було відомо, а заповідач вправі скласти новий заповіт, що скасовує попередній. Однак, грунтовні пояснення третьої особи [PERSON] не бажала слухати і зрозуміти, звинувачуючи її у здійсненні незаконних нотаріальних дій, погрожувати судовими справами, оскільки вона адвокат і те, що нотаріус пошкодує, дозволивши собі вступати з нею в дискусії. Відтак, третя особа [PERSON] заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та просить відмовити в задоволенні позову. Справу третя особа [PERSON] просила розглядати без її участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, направивши клопотання про розгляд справи без його участі, як третьої особи, не заперечивши проти задоволення позовних вимог. Одночасно надсилав клопотання про проведення судового засідання за його участю в режимі відеоконференції з Макарівським районним судом Київської області, яке було задоволено судом, однак жодного разу не з`явився в судове засідання (а.с. 132, 133 том І). Згідно частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вислухавши доводи відповідачки, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12 грудня 2005 року [PERSON] на випадок свої смерті залишив заповіт, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. (зареєстровано в реєстрі за №3217), в силу якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті, і на що він за законом матиме право, він заповів позивачці [PERSON] , про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 4 том І). Реєстрація вказаного заповіту здійснена від імені « [PERSON] », що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №2662782 від 12.12.2005 (а.с. 4 (на звороті сторінки) том І). Однак, як убачається з Інформаціної довідки зі Спадкового реєстру за №53733429 від 19.10.2018, що за параметрами запиту: [PERSON] в Спадковому реєстрі відсутня інформація (а.с. 35 том І). 28 січня 2015 року [PERSON] , користуючись своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1254 ЦК України, змінив свій попередній заповіт із позивачки на відповідачку, зокрема на випадок свої смерті залишив спірний заповіт, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Кушинською Лілією Ярославівною (зареєстровано в реєстрі за №28), в силу якого усе своє майно, що буде належати йому на момент смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що заповідач за законом матиме право, він заповів відповідачці [PERSON] , про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 39 том І). Реєстрація вказаного заповіту здійснена від імені « [PERSON] », що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №39474293 від 28.01.2015 (а.с. 40 том І). Крім того, на підставі Договору дарування квартири від 09 червня 2016 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Кушинською Л.Я. (зареєстровано в реєстрі за №207), спадкодавець [PERSON] подарував відповідачці [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] . Вказаний договір дарування оспорювався в судовому порядку [PERSON] (третя особа в цій справі), однак у задоволенні позову про визнання вказаного договору дарування недійсним було відмовлено рішенням Буського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року, залишеного без зміни ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 08.08.2022 року (а.с. 209-220 том ІІ). 09 вересня 2017 року відповідачка [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що вбачається з наявного в справі свідоцтва про шлюб (а.с. 38 том І). [PERSON] помер [INFO] , про що вбачається зі свідоцтва про його смерть (а.с. 3, 34 том І). 19 жовтня 2018 року позивачка [PERSON] у передбаченому законом порядку та строк, визначені частиною першою статті 1269 ЦК України, звернулась до приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Л.Я. (третя особа у справі) із заявою про прийняття спадщини за спірним заповітом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , в зв`язку із чим вказаним приватним нотаріусом відкрито спадкову справу за №17/2018 від 19.10.2018, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 31, 36, 41 том І). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (ч. 3 ст. 1254 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, але у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року в справі №522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року в справі №311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі №496/4851/14). Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] покликалась на те, що спірний заповіт [PERSON] від 28.01.2015, племінницею якого є позивачка, містить помилки, написання букв утруднене, оскільки померлий дядько з народження страждав психічними захворюваннями (розумова відсталість), внаслідок чого навчався у школі тільки 2 роки, звільнений від служби в армії, володів малим запасом слів, мислення на рівні дитячого віку, що впливало на його здібності, розуміння значення своїх дій і керувати ними. Крім того, згідно листа Буської ЦРЛ від 17.11.2017 року [PERSON] страждав на захворювання із діагнозом: «церебральний склероз з когнітивним синдромом», внаслідок чого виникають порушення психіки та поведінки. Відтак, позивачка вважає, що за наведених обставин оспорюваний нею заповіт слід визнати недійсним у судовому порядку, оскільки такий суперечить дійсному волевиявленню померлого [PERSON] (волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі), а також те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому, як на правові підстави задоволення своїх позовних вимог, позивачка покликалась на норми, передбачені ст. 225, ст. 231, ст. 1257 ЦК України. Однак, із матерілів справи вбачається, що [PERSON] на диспансерному обліку в лікаря-психіатра Буської ЦРЛ із 1984 року до 2017 року не перебував; відомостей про звернення останнього за психіатричною допомогою до лікаря-психіатра Буської ЦРЛ до 30.05.2017 року не має, а лікування в лікаря-психіатра Буської ЦРЛ Гаврилюк С.М. не проходив, що підтверджується листом головного лікаря Буської ЦРЛ за №411 від 29.03.2018 (а.с. 93 том І). Крім того, рішенням Буського районного суду Львівської області від 26.01.2018 (набрало законної сили від 21.11.2018), було залишено без задоволення заяву [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатним та призначення йому опікуна. Вказане судове рішення мотивоване тим, що суд не має жодного сумніву в належному психічному стані [PERSON] , який самостійно та адекватно надав відповіді на поставлені судом запитання, за його характеристиками з місць проживання, в яких він характеризується позитивно, за показами дружини та свідків, які стверджують, що підстав вважати його таким, що страждає на хронічний стійкий психічний розлад, немає. Відповідно до Висновку ЛКК ЛОКПЛ від 12.09.2017 року, [PERSON] оглянутий лікарями-психіатрами, проведено його обстеження і експериментально-психологічне дослідження та встановлено, що: «на момент огляду [PERSON] доступний правильному контакту. Орієнтований в часі, просторі та власній особі. Емоції адекватні ситуації. Мислення, увага, та пам`ять сповільнені за темпом згідно особливостей вікового характеру. Продуктивної психопатологічної симптоматики не виявлено. Критика збережена». Таким чином, лікарями-психіатрами встановлено, що [PERSON] не хворіє жодними психічними розладами, повністю розуміє значення своїх дій і керує ними (а.с. 174-177 том І). За наведених обставин суд погоджується із запереченнями представника відповідачки [PERSON] - адвоката Кожан-Юрдиги О.Я. про помилковість та надуманість доводів позивачки [PERSON] про те, що [PERSON] страждав на психічні захворювання, оскільки такі повністю спростовуються вищевказаним рішенням Буського районного суду Львівської області від 26.01.2018 року, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 21.11.2018 року, якими відмовлено у визнанні спадкодавця [PERSON] недієздатним та призначення йому опікуна. Крім того, аналогічні обставини щодо належного психічного стану спадкодавця [PERSON] встановлені постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2022 року в справі №440/1004/19 (провадження №61-2732св22), де суд касаційної інстанції погодився із тим, що [PERSON] не хворів жодними психічними розладами, повністю розумів значення своїх дій і керував ними (а.с. 209-214 том ІІ). Оскільки вищеописані фактичні обставини свідчать про належний психічний стан [PERSON] та його здатність повністю розуміти значення своїх дій і керувати ними, що були встановлені вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, що звільнені від доказування в силу приписів частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України, а тому доводи позивачки [PERSON] про те, що оспорюваний нею заповіт суперечить дійсному волевиявленню померлого [PERSON] (волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі), а також те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд вважає безпідставними. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2023 року в справі №755/2508/22 (провадження №61-11236св22) зазначив, що підставою для відмови в задоволенні позову є те, що позивач не надав жодного належного доказу на підтвердження своїх вимог, зокрема, що на час укладення спірного заповіту особа не усвідомлювала значення своїх дій. Для встановлення психічного стану особи за клопотанням однієї із сторін є обов`язковим призначення експертизи, як зазначено у статті 105 ЦПК України. Разом із тим, позивач не заявляв клопотання про призначення такої експертизи, в судовому засіданні зазначив, що проводити таку експертизу є недоцільним, оскільки доказами у справі є покази свідків. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, що за клопотанням позивачки [PERSON] у даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на предмет того, чи страждав [PERSON] психічним захворюванням (стійким психічним розладом) станом на 28 січня 2015 року, якщо так, то якими саме?, а також чи міг він за своїм психічним станом здоров`я усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним спірного заповіту. Оплату за проведення цієї експертизи покладено на позивачку [PERSON] . Однак, позивачка [PERSON] від проведення указаної експертизи ухилилась, не оплативши таку згідно отриманого рахунку №20 від 06.05.2020, внаслідок чого матеріали справи повернуто до суду без проведення експертизи, що підтверджується листом завідуючого відділенням судово-психіатричної експертизи ЛОКПЛ за №336 від 02.11.2020 (а.с. 220 том І). У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст. 109 ЦПК України). Відтак, суд застосовує до спірних правовідносин також положення статті 109 ЦПК України, оскільки позивачка [PERSON] намагалась довести факт, що [PERSON] на момент складання ним спірного заповіту страждав психічним захворюванням (стійким психічним розладом), а також не міг за своїм психічним станом здоров`я усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним спірного заповіту, для встановлення яких судом саме за клопотанням позивачки [PERSON] була призначена вказана експертиза, від проведення якої вона ухилилась, що є додатковою підставою для спростування доводів позивачки про те, що спадкодавець [PERSON] страждав психічним захворюванням (стійким психічним розладом) і за своїм психічним станом здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання ним спірного заповіту. Разом із тим, позивачка [PERSON] , ухилившись від проведення судової експертизи, яка призначалась за її власним клопотанням, долучила до матеріалів справи висновки спеціалістів щодо психічного стану спадкодавця [PERSON] , а саме: - висновок експерта ТзОВ «Київський експертно-дослідний центр» Боднар М.Є. за рехультатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою [PERSON] №14793 від 02.07.2019, згідно якого рукописний текст [PERSON] , який міститься у технічній копії заповіту від 28 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Кушинською Лілією Ярославівною (зареєстровано в реєстрі за №28), на думку [PERSON] , виконаний під впливом на процес письма природних збиваючих факторів, найімовірніше - особою з малою практикою письма (малограмотною), яка страждає на захворювання, що впливає на письмово-рухові функції та пов`язане з порушенням функції головного мозку, а також можливо цей текст виконаний у стані операційної напруги (контроль сторонньої особи, піддиктовка); - консультативний висновок ТзОВ «Київський експертно-дослідний центр» фахівця в галузі психології [PERSON] за №14800 від 11.07.2019, наданого за заявою [PERSON] , згідно якого спеціаліст вважає, що за висновком ЛКК ЛОКПЛ від 12.09.2017 року щодо стану здоров`я [PERSON] неможливо скласти всебічне уявлення стосовно його психологічних можливостей правильно (адекватно) розуміти власні дії та передбачати їх наслідки при здійсненні правочину (а.с. 167-169 том ІІ); - висновок психолога [PERSON] від 20.10.2022, згідно якого остання вважала, що [PERSON] мав психічні відхилення у вигляді розумової недостатності, емоційної нестійкості, а також індивідуально-психологічні особливості, притаманні олігофренії ступеню глибокої імбецильності (вроджені, стійкі, довготривалі, невиправні та обтяжені соматичними захворюваннями індивідуально-психологічні особливості: грубі вади мовлення, когнітивні порушення сприйняття пам`яті, уваги, емоційно-вольової сфери; порушення моторики; відповідну морфологічну будову тіла). Індивідуально-психологічні особливості [PERSON] , такі як грубі вади пам`яті, сприйняття, мислення, моторики та емоційно-вольової сфери впливали на його нездатність діяти самостійно, підвищену навіюваність та на його схильність до пасивного підкорення впливу оточуючих. З урахуванням індивідуально-психологічних особливостей [PERSON] не міг повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення, зокрема на момент складання ним заповіту від 28.01.2015 року, а також [PERSON] , на думку психолога [PERSON] , з урахуванням наведеного, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 186-198 том ІІ). Проте, суд вважає вказані висновки спеціалістів недопустимими доказами у цій справі, оскільки вони складені особами, які не є судовими експертами. Вказані дослідження проводились за дорученням самої ж позивачки [PERSON] , яка від проведення судової експертизи ухилилась. Дані висновки суперечать матеріалам справи та дослідженим судом доказам. Крім того, у наданих позивачкою висновках всупереч приписам частини сьомої статті 102 ЦПК України не зазначено, що спеціалісти (фахівці, які їх складали) попереджені (обізнані) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому суд їх не бере до уваги. Крім того, суд не бере до уваги долучені позивачкою [PERSON] до матеріалів справи письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також долучені відповідачкою [PERSON] письмові пояснення [PERSON] , оскільки такі не є допустимими доказами в розумінні вимог статей 76, 78 ЦПК України, зазначені особи під час написання своїх письмових пояснень не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання. Що стосується долученого позивачкою висновку судово-психіатричного експерта КП «Рівненського обласного центру психічного здоров`я населення» Воронцова О.О. за №155/21 від 16.07.2021, згідно якого останній вважав, що [PERSON] за наданими на експертизу матеріалами мав певні відхилення в психічному стані, зокрема станом на момент укладення ним заповіту від 28 січня 2015 року, проте не вбачається можливим стверджувати, що він страждав психічним захворюванням (стійким психічним розладом). Також, на думку експерта, не вбачається можливим дати відповідь на питання, що [PERSON] за своїм психічним станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, зокрема, на момент складення спірного заповіту (а.с. 106-111 том ІІ). Однак, згаданий висновок експерта складений на замовлення позивачки [PERSON] без доручення суду, після того, як вона від проведення судової експертизи ухилилась, повторно про проведення такої експертизи перед судом не клопотала, як і не спростувала факту такого ухилення, наслідки якого передбачені частиною першою статті 109 ЦПК України, а також долучений нею висновок не доводить її позовних вимог, оскільки експерт вважав неможливим дати позитивну відповідь на поставлені позивачкою запитання щодо незадовільного психічного стану спадкодавця [PERSON] . Натомість, як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 червня 209 року в справі №665/1935/16-ц (провадження № 61-19718св18, що підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 лютого 2023 року в справі №334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22) погодився із висновками судів попередніх інстанцій, які вирішуючи позов, оцінивши висновки експертів в сукупності з іншими доказами, обґрунтовано вказали на відсутність підстав для задоволення позовних вимог та недоведеність абсолютної неспроможності особи в момент вчинення ним оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було витребувано та досліджено медичну документацію померлого, згідно з якою останній на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не знаходився, за медичною допомогою не звертався. Аналогічно в даній справі, жодних належних і допустимих доказів щодо абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення ним оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними позивачкою не надано, а матеріалами справи підтверджено, що останній на обліку в лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не знаходився, за медичною допомогою не звертався. Крім того, суд вважає помилковими покликання позивачки на лист Буської ЦРЛ від 17.11.2017 року, як на підставу для визнання спірного заповіту недійсним, зі змісту якого вбачається те, що 30 травня 2017 року [PERSON] у супроводі племінниці звернувся до психіатра Буської ЦРЛ [PERSON] - встановлено діагноз: «Церебральний склероз з когнітивним синдромом. Лікування не призначалось», оскільки цим же листом підтверджується, що [PERSON] на обліку лікаря-психіатра не перебував, а вказаному лікарю-психіатру Пономаренко Н.В. згідно наказу Буської ЦРЛ №70 від 01.02.2018 року оголошено догану за порушення основ законодавства про охорону здоров`я та про психіатричну допомогу (лист №178 від 05.02.2018). Також наведене твердження позивачки спростовується наступним листом головного лікаря Буської ЦРЛ за №411 від 29.03.2018 року про те, що [PERSON] на диспансерному обліку в лікаря-психіатра Буської ЦРЛ із 1984 року до 2017 року не перебував; відомостей про звернення останнього за психіатричною допомогою до лікаря-психіатра Буської ЦРЛ до 30.05.2017 року не має, а лікування в лікаря-психіатра Буської ЦРЛ Гаврилюк С.М. не проходив (а.с. 6, 93, 97, 98 том І). Більше того, наведені доводи позивачки спростовуються дослідженими судом вищезгаданими доказами, а саме: висновком ЛКК ЛОКПЛ від 12.09.2017 року, яким встановлено, що [PERSON] не хворіє жодними психічними розладами, повністю розуміє значення своїх дій і керує ними; рішенням Буського районного суду Львівської області від 26.01.2018 року, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 21.11.2018 року, якими відмовлено у визнанні спадкодавця [PERSON] недієздатним та призначення йому опікуна; постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2022 року в справі №440/1004/19 (провадження №61-2732св22), де суд касаційної інстанції погодовся із тим, що [PERSON] не хворів жодними психічними розладами, повністю розумів значення своїх дій і керував ними. Вказані судові рішення, на підставі яких встановлені фактичні обставини, що спростовують доводи позивачки в цій частині (про те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для визнання спірного заповіту недійсним) не підлягають доказуванню в силу приписів частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України. Що стосується доводів позивачки про порушення приватним нотаріусом Кушинською Л.Я. вимог частини третьої статті 57 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус, якому в ході посвідчення заповіту стало відомо про наявність раніше складеного заповіту, повідомляє про вчинену нотаріальну дію державний нотаріальний архів чи нотаріуса, де зберігається примірник раніше посвідченого заповіту, суд вважає їх безпідставними для визнання спірного заповіту недійсним, оскільки як зазначила у своїх письмових поясненнях третя особа приватний нотаріус Кушинська Л.Я. про те, що їй не було відомо про наявність раніше складеного у 2005 році заповіту [PERSON] на користь позивачки [PERSON] , зважаючи на відсутність у спадковому реєстрі відповідної інформації за параметрами запиту: « [PERSON] », що підтверджується долученою нотаріусом Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 19.10.2018 року (а.с. 35 том І). При цьому, суд погоджується із запереченнями представника відповідачки [PERSON] - адвоката Кожан-Юрдиги О.Я. про те, що навіть якби недотримання нотаріусом вимог закону мало б місце в даному випадку, все одно таке технічне порушення не може тягнути недійсність заповіту та порушувати останню волю спадкодавця [PERSON] , який своїм заповітом від 28.01.2015 року змінив своє волевиявлення та визначив спадкоємцем свого майна відповідачку [PERSON] , а тому в приватного нотаріуса Кушинської Л.Я. не було жодних правових підстав для прийняття від позивачки [PERSON] заяви про вступ у спадщину та видачі їй свідоцтва про право на спадщину за попереднім заповітом від 12.12.2005 року, який вважається скасованим на підставі частини другої статті 1254 ЦК України. Крім того, на думку суду, не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що підписи спадкодавця [PERSON] у нотаріальних документах містять помилки, написання букв утруднене, померлий з народження страждав психічними захворюваннями (розумова відсталість), оскільки такі спростовуються вищепереліченими доказами, а наявність формальних помилок при складенні заповіту не спростовують волевиявлення спадкодавця та презумпцію правомірності правочину. Подібний правовий висновок виклалений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року в справі №707/1823/20 (провадження №61-11112св21), де Суд констатував, що наявність формальних помилок при складенні заповіту та невідповідність заповіту деяким вимогам щодо його форми та змісту є формальними порушеннями, що не свідчать про нікчемність заповіту, не спростовують волевиявлення спадкодавця та презумпцію правомірності правочину. Крім того, суд вважає безпідставними доводи позивачки про те, що відповідачка [PERSON] не була близькою особою для спадкодавця [PERSON] , який мав рідного сина [PERSON] та інших родичів його сестри, які за ним доглядали, що, на думку позивачки, повинно було би здивувати нотаріуса [PERSON] під час посвідчення спірного заповіту, оскільки згадані доводи не спростовують чинність спірного заповіту, останнього волевиявлення спадкодавця [PERSON] та є формальними. Крім покликання позивачки на положення статей 225, 1257 ЦК України, як на підстави своїх позовних вимог, позовна заява містить також згадку про статтю 231 ЦК України, в силу якої правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Проте, жодних доводів про будь-який тиск на спадкодавця [PERSON] під час складення ним спірного заповіту позивачкою не наведено та доказів не подано, а тому суд вважає таке покликання позивачки у позовній заяві формальним і необгрунтованим. Отже, суд приходить до висновку, що воля спадкодавця [PERSON] в оспорюваному заповіті від 28 січня 2015 року відповідала його дійсним намірам щодо складення заповіту на користь відповідачки та впродовж більше трьох років і семи місяців його життя після складення ним спірного заповіту залишалась незмінною, додатково підтверджена договором дарування ним квартири на користь відповідачки від 09 червня 2016 року. Наявність підстав, які би вказували, що спірний заповіт суперечить дійсному волевиявленню [PERSON] чи таке волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а також те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, при перевірці обґрунтованості заявлених вимог, судом не встановлено і такі позивачкою не доведені. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Згідно положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд вважає, що позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Білецька О.Р. не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони покликалися як на підставу своїх позовних вимог та доводів позовної заяви, які грунтуються на припущеннях, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Крім того, згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Отже, ураховуючи відмову в позові, сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання цієї позовної заяви в розмірі 768,40 грн. та судовий збір за подання нею заяви про забезпечення позову в сумі 384,20 грн., не підлягає до відшкодування позивачці та покладається на неї, що відповідає положенню пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судом встановлено, що 02.05.2019 року разом із відзивом на позовну заяву представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Кожан-Юрдигою О.Я. було подано попередній розрахунок судових витрат від 30.04.2019, які очікує понести відповідачка у зв`язку із розглядом Буським районним судом Львівської області даної цивільної справи на загальну суму 37480,00 грн., що був направлений позивачці [PERSON] засобами поштового зв`язку - 30.04.2019, про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 73, 94 том І). Проте, відповідь на відзив та заперечення проти цього попереднього розрахунку судових витрат від позивачки до суду не надходило. Згодом, 21 січня 2022 року від адвоката Кожан-Юрдиги О.Я. в інтересах відповідачки [PERSON] до суду надійшло письмове клопотання від 20.01.2022 року про понесення останньою судових витрат та їх стягнення із позивачки [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] , що були понесені нею у зв`язку із наданням їй професійної правничої допомоги в сумі 16242,00 грн. та витрати на поштові відправлення сторонам заяв по суті позову в сумі 39,00 грн., а всього просить стягнути витрати на загальну суму 16 281,00 грн. (як компенсацію здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій позивачки), що були направлені позивачці [PERSON] засобами поштового зв`язку, про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 67, 90 том ІІ). При цьому, письмових заперечень від позивачки [PERSON] проти задоволення вказаного клопотання чи стягнення судових витрат на користь відповідачки, до суду не надходило. В підтвердження заявлених вимог представником відповідачки до вищевказаного клопотання від 20.01.2022 додано такі докази: розрахунок суми судових витрат від 19.01.2022 (на загальну суму 16281,00 грн.); акти здачі-приймання робіт (надання професійної правничої допомоги) за №АП-02/02/2021 від 05.02.2021, за №АП-07/11/19 від 19.11.2019, за №АП-04/05/19 від 17.05.2019, за №АП-03/03/19 від 20.03.2019; за №АП-01/05/19 від 02.05.2019; квитанції про оплату за юридичні послуги за договором від 15.03.2019 на загальну суму в розмірі 16242,00 грн., що підтверджуються матеріалами справи (а.с. 70-85 том ІІ). Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2019 року між [PERSON] та Адвокатською фірмою «Львів-Правозахист» в особі президента Кожан-Юрдиги Олександри Ярославівни укладено Договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги), у силу пункту 4.1 якого, одна година роботи адвоката оцінюється у 450 грн. Згідно пункту 1.1. цього договору клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу на умовах, передбачених цим договором, а саме: здійснювати повну юридичну допомогу (професійну правничу допомогу) по цивільній справі №440/295/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Лілії Ярославівни про визнання недійсним заповіту, що перебуває у провадженні Буського районного суду Львівської області та у якій довірителька виступає стороною відповідача. Згідно п. 4.2.1 цього Договору клієнт проводить оплату за надану правову допомогу (консультування, збирання доказів, складання процесуальних документів, позасудову роботу, участь в судових засіданнях тощо в залежності від витрат робочого часу адвоката згідно п. 4.1). Оплата за одне судове засідання становить 800 грн., незалежно від тривалості судового засідання (а.с. 95 том І). Як вбачається з представлених заявником доказів (розрахунку суми судових витрат та актів здачі-приймання наданих послуг), що перелік адвокатських послуг складається із таких: консультації, вироблення правової позиції, збирання доказів, складання та подання до суду процесуальних документів (заяв, клопотань, відзиву), участі адвоката в судових засіданнях та гонорар успіху, розмір яких суд вважає обгрунтованим. Зокрема, стороною відповідача долучено до справи оригінали квитанції про оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 15 березня 2019 року на загальну суму 16242,00 грн. (квитанція від 03.06.2019 на суму 1200,00 грн; квитанція від 03.06.2019 на суму 22,00 грн; квитанція від 16.05.2019 на суму 4300,00 грн; квитанція від 16.05.2019 на суму 53,00 грн; квитанція від 06.12.2019 на суму 4700,00 грн; квитанція від 06.12.2019 на суму 72,00 грн; квитанція від 18.06.2019 на суму 1000,00 грн; квитанція від 18.06.2019 на суму 20,00 грн; квитанція від 03.01.2020 на суму 3000,00 грн; квитанція від 03.01.2020 на суму 55,00 грн; квитанція від 20.03.2019 на суму 1000,00 грн; квитанція від 20.03.2019 на суму 20,00 грн; квитанція від 04.03.2021 на суму 800,00 грн). Відтак, стороною відповідача доведено понесення нею витрат за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 16242,00 грн., а тому розмір таких витрат підлягає до задоволення, оскільки є обгрунтованим та вказані витрати підтверджено вищевказаними доказами, які є належними та допустимими (а.с. 78-85 том ІІ). Натомість, на думку суду, не підлягає до задоволення вимога представника відповідачки про стягнення 39,00 грн. витрат на поштові відправлення, пов`язані з направленням учасникам справи процесуальних документів (заяв по суті позову), оскільки такі є недоведеними через відсутність належних і допустимих доказів понесення зазначених витрат у цій сумі відповідачкою (чеків, квитанцій тощо). Зважаючи на те, що витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій (поштові витрати) були підтверджені належними та допустимими доказами лише в частині понесення відповідачкою [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги обсяг виконаних робіт (наданих послуг), здійснених адвокатом Кожан-Юрдигою О.Я., складність справи та її значення для відповідачки, суд вважає, що клопотання від 20.01.2022 року про понесення відповідачкою судових витрат слід задовольнити частково, стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] понесені останньою судові витрати під час розгляду даної справи, а саме: 16242,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу по справі. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, що ухвалою судді від 01 березня 2019 року вжито заходів забезпечення позову, шляхом заборони приватному нотаріусу Буського районного нотаріального округу Кушинській Лілії Ярославівні вчиняти дії щодо видачі [PERSON] свідоцтва на право власності на спадщину у спадковій справі №17/2018, заведеної 19 жовтня 2018 року на майно [PERSON] , померлого [INFO] до ухвалення судового рішення у справі та набрання ним законної сили. Згідно частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Зважаючи на викладене, оскільки судом ухвалено рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, а тому суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 01.03.2019 року, про що слід зазначити у цьому судовому рішенні. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed