Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову. У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.03.2018 індексний номер 40351284 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Перший Український банк» винесеного державним реєстратором Дніпропетровської обласної філіїкомунального підприємства «Центр державної реєстрації», номер запису про право власності 25461753, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1517689212101. Скасувати запис про право власності 25461753 на квартиру за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між ним та ПАТ «ПУМБ» укладено кредитний договір у 2006 році, за яким він отримав 19\~900 доларів США. Виконання договору було забезпечене договором іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Протягом пяти років він належним чином виконував свої кредитні зобовязання, однак після зростання курсу долара він втратив мождливість сплачувати кредит. 06 березня 2013 року відповідач переоформив на себе право власності на іпотечну квартиру. Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки вимоги про усунення порушень основного зобовязання йому направлено не було, перехід права власності на квартиру можливий лише після припинення дії ЗУ «Про мараторій на стягнення на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відсутній документ про оцінку вартості предмета іпотеки. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, своїм правом на подання відзиву не скористався. Треті особи у судове засідання не зявилися, письмових пояснень суду не надали. 2. Обставини, встановлені судом. 19 жовтня 2006 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступник ПАТ «ПУМБ») та [PERSON] укладено кредитний договір №5061273, за умовами якого позичальнику були надані кредитні кошти в розмірі 19900,00 доларів США строком до 19.10.2026р., цільове призначення кредиту придбання квартири [ADDRESS] . Сторонами погоджено графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом відповідно до додатку №1 до кредитного договору №5061273 від 19.10.2006. Виконання кредитного договору забезпечене договором іпотеки №5061371 від 19.10.2006 предметом такого договору була квартира [ADDRESS] . Відповідно до додаткового договору №8845178 до договору іпотеки №5061371 від 19.10.2006 [PERSON] надано другий транш кредиту у розмірі 7021,64 грн., що еквівалентно частині заборгованості за кредитом в іноземній валюті в розмірі 876,50 доларів США. Та цим додатковим договором встановлені нові графіки повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №136332194 від 03.09.2018 встанвлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за ПАТ «ПУМБ» 21.03.2018 на підставі договору іпотеки, серії ВЕС №459967, виданий 19.10.2006 приватним нотаріусом Бондар І.М. Згідно договору купівлі-продажу від 21 лютого 2019 року право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від АТ «ПУМБ» до [PERSON] . 3. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини першоїстатті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зістаттею 638 цього ж Кодексу встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно положень ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства У відповідності дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені упостановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 , від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту,\~а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19. 4. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Як вбачається з матеріалів справи, між ЗАТ «ПУМБ» та [PERSON] при укладенні 19.10.2006 кредитного договору були обумовленні істотні умови, зокрема розмір кредиту, строк договору, порядок нарахування і сплати процентів, комісій тощо. Однак [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість. У березні 2018 року відповідач АТ «ПУМБ» зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки, що узгоджується з умовами такого договору де передбачене право задовольнити вимоги іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобовязання. Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі№ 523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Так в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 21 лютого 2019 року про набуття права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , отже в даному випадку заявлені позивачем вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «ПУМБ» є неналежним способом захисту та не приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18. За таких обставин, суд приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування рішення та запису про державну реєстрацію слід відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.35,36,37,38 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.10,15,18,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: dismissed