Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку ст.ст.203, 215, 387, 388 ЦК України та ст.ст. 118, 120 Земельного Кодексу України із позовом, пред`явленим до [PERSON] , [PERSON] , де третіми особами визначив Дніпровську міську раду, приватного нотаріуса ДМНО Ричку Ю.О. та Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, на предмет скасування рішення міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка)», скасування права власності [PERSON] на земельну ділянку, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 вересня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , недійсним та витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки з поверненням її позивачеві, площею 467 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а у травні 2020 року цю позовну заяву пред`явив ще і до Дніпровської міської ради, яку визначив відповідачем у справі. В березні 2021 року, змінивши предмет позову, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка)», скасувати право власності [PERSON] на земельну ділянку шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасувати запис про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 467 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , з підстав того, що, успадкувавши після матері [PERSON] за свідоцтвом про\~право на\~спадщину за\~законом від\~03\~грудня 2013\~року 151/200\~частини домоволодіння\~з відповідною\~частиною господарчих\~та побутових\~будівель та\~споруд у\~ [ADDRESS] ,\~а після\~перейменування [ADDRESS] ,\~він -\~позивач набув\~також право\~користування і\~на земельну\~ділянку за\~цією адресою,\~площею 467\~кв.м.,\~на якійрозташовано А-1 - житловий будинок, шлакоблок, житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 62,1 кв.м., Б-гараж, Е, Д, Г, Ж - сараї, 3 - вбиральня, № 2-4 огорожі, як про це зазначено у свідоцтві про право на спадщину. Вказує на те, що право власності у [PERSON] виникло за життя на підставі Договору дарування від 15 червня 1989 року, де вона отримала у дар 151/200 частину домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, які розташовані на земельній ділянці 467 кв.м. по [ADDRESS] . Однак, 27 жовтня 2017 року в результаті підпалу невстановленими особами згоріла дерев`яна конструкція даху будинку, що призвело до його часткового руйнування. Після пожежі залишилися стіни та фундамент будинку, на базі якого він мав намір звести новий будинок. З метою продажу частини домоволодіння, 12 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній Договір купівлі-продажу будинку, в якому сторонами було погоджено, що позивач продасть, а [PERSON] придбає будинок до 31 грудня 2019 року за 45 тисяч доларів США за умови, що для укладення договору купівлі-продажу позивач зобов`язується оформити право власності на земельну ділянку та отримати кадастровий номер. На йогопозивача замовлення, 04 лютого 2018 року останній отримав новий технічний паспорт, в якому також зазначено план земельної ділянки з усіма будівлями та спорудами на ній. За цей час [PERSON] подане клопотання до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , та 20 вересня 2017 року такий дозвіл їй було надано, а вже після розроблення та погодження проекту землеустрою, на підставі Рішення Дніпровської міської ради від 25 липня 2018 року №258/34 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка)» [PERSON] отримала у власність земельну ділянку, яка перебуває у фактичному користування позивача, а також ту частину земельної ділянки, яка перебуває під його будинком та господарчими спорудами. Позивач вказує на те, що у відповідності до зазначеного рішення у власність [PERSON] було передано земельну ділянку, загальною площею 0,0485 кв.м., за тією ж адресою, за якою розташований його будинок, також зазначено, що земельна ділянка передається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель, раніше не наданих у власність або користування. В технічній документації зазначені ті ж самі межі сусідніх ділянок, як і межі земельної ділянки позивача, зазначені у технічному паспорті від 2018 року, з чого він вважає, що земельна ділянка, на яку отримано право власності [PERSON] є тією самою земельною ділянкою, яка знаходиться в його користуванні та на якій розташований об`єкт нерухомості, що є його приватною власністю, а в пояснювальній записці до Технічної документації, виданої на ім`я [PERSON] , вказано, що земельна ділянка вільна від забудови, хоча на території вказаної земельної ділянки розміщені його господарські споруди, тому він вважає порушеним його право користування земельною ділянкою, таку передачу Дніпровською міською радою [PERSON] земельної ділянки, на якій знаходиться майна, що належить йому на праві власності, незаконною. 10 вересня 2019 року [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.ст. 49,178 ЦПК України, через свого представника адвоката Курпіль А.М. подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , та зазначила, що позивач сам стверджує, що протягом жовтня листопада 2017 року в результаті підпалу та дій невстановлених осіб його будинок було зруйновано, а твердження про знаходження спірної земельної ділянки в його користуванні, внаслідок чого ДМР не мала правових підстав передавати її у власність [PERSON] , а та продавати [PERSON] , не ґрунтуються на нормах законодавства, яке діяло на час набуття його матір`ю будинку у власність, оскільки станом на 15 червня 1989 року - дату набуття матір`ю позивача права власності на вищевказане домоволодіння, діяв Земельний кодекс Української PCP від 8 липня 1970 р. N 2874-VII, нормами якого взагалі не було передбачено право власності громадян на земельні ділянки. В той же час, згідно ч. 4 ст. 20 цього ж Кодексу право землекористування громадян, які проживають в містах, засвідчується записами в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських Рад народних депутатів. У відповідності до ч. 1 ст. 90 ЗК УРСР 1970 р. на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Таким чином, придбання матір`ю позивача вищевказаного домоволодіння за договором дарування саме по собі не свідчить про виникнення у неї права користування спірною земельною ділянкою. Належні і допустимі докази цього: рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів та запис в його реєстровій книзі, які відсутні в матеріалах даної справи. Також відповідач зазначає, що в період з 15 березня 1991 року по 31 грудня 2001 року включно діяв Земельний кодекс Української PCP 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, абз. 5 ч. 1 ст. 6 якого передбачав право громадян України на одержання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.(ч. 1 ст. 22 ЗК УРСР 1990 р.). Згідно ч. 1 ст. 23 ЗК УРСР 1990 р. право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються міськими Радами народних депутатів. Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором, (ч. 1 ст. 24 ЗК УРСР 1990 р.). У відповідності до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 30 ЗК УРСР 1990 р. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що під час дії норм ЗК УРСР 1990 р. мати позивача оформила право власності чи користування спірною земельною ділянкою державний акт, виданий і зареєстрований міською Радою народних депутатів чи договір, тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди. Станом на момент набуття позивачем права власності на домоволодіння 03 грудня 2013 року діяв Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ в редакції від 05 грудня 2013 року, відповідно до ст. ст. 125, 126 якого право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Вважає, що позивач не довів, що він набув в порядку ст.1216 ЦК України будь-яке право на спірну земельну ділянку, а відповідно до абз. 1 ч. 1 та ч. 2, п. в) ч. 3, ч. 5 ст. 116 ЗК України в редакції від 01 квітня 2018 року, що діяла на час винесення оскаржуваного рішення ДМР, ним не було вчинено звернення до міської ради з приводу безоплатної передачі йому в порядку приватизації спірної земельної ділянки, і, як наслідок, відсутнє відповідне рішення міської ради з цього питання, що виключає його твердження про протиправність рішення ДМР щодо передачі у власність [PERSON] цієї земельної ділянки та скасування цього рішення. Разом з цим, на час винесення оспорюваного рішення ДМР 25 липня 2018 року нерухоме майно позивача було фактично знищено, що він визнає у позові, а [PERSON] , яка дотрималася приписів ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України щодо порядку та умов набуття права власності на спірну земельну ділянку, мала всі підстави очікувати від ДМР позитивного рішення з цього питання. В свою чергу, міська рада, що має діяти виключно лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України), за наведених вище фактів, не мала правових підстав винести законне рішення, інше, ніж про надання [PERSON] земельної ділянки у власність. З цих підстав відповідач просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. У жовтні 2019 року [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, подав суду відповідь на відзив на позов, в якій зазначив, що право власності його матір`ю було набуто на підставі договору дарування від 15 червня 1989 року, в якому, до того ж, зазначено, що право власності на нерухоме майно належало дарувальнику на підставі рішення Бабушкінського райнарсуду від 22 травня 1980 року, зареєстрованого 22 вересня 80 року в Дніпропетровському БТІ за р. 377. Таким чином, в момент отримання в дарунок нерухомого майна його матір`ю було отримано право користування земельною ділянкою у відповідності до ст. 90 Земельного кодексу УРСР 1970 р., про що міститься відмітка в Договорі дарування, в якому зафіксований розмір земельної ділянки, який тотожний з розміром земельної ділянки, зазначеним у свідоцтві про право на спадщину, яке було отримано ним, а саме 467 кв.м., що є підтвердженням факту перебування у його користуванні спірної земельної ділянки, до якої він станом на сьогодні не має доступу та позбавлений права користування. Натомість відповідач [PERSON] не надала жодного доказу на підтвердження того, що нею отримувалась земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, оскільки на земельній ділянці, яка була їй передана вже перебував будинок, який належить на праві приватної власності позивачу, а так само земельна ділянка не могла отримуватися у власність для будівництва, оскільки на земельній ділянці вже розташований об`єкт будівництва, а отже підстави для отримання земельної ділянки у власність на підставі ч. 6 ст. 118 Земельного Кодексу України відсутні. Також не можуть братись до уваги і ті доводи відповідача, що будинок, який належить позивачеві на праві власності знищений, оскільки факту знищення не встановлювалось, із заявами про внесення змін до державного реєстру ані позивач, ані співвласники домоволодіння не зверталися, з чого таке право власності на будинок та господарські споруди не є припиненим в розумінні ст.ст. 346, 349 ЦК України. Позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 120, ст. 125 ЗК України (станом на дату оформлення свідоцтва про право на спадщину) та ст.377 ЦК України до нього, як такого, що набув право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, перейшло і право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), тобто, його матері, що є підставою для визнання протиправним та скасування рішення міської ради про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність і скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, і, як наслідок, визнання договору купівлі-продажу недійсним з витребуванням у [PERSON] на його позивача користь цієї земельної ділянки. 23 березня 2021 року Дніпровська міська рада, скориставшись своїм право, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позов, в якому зазначила, що у відповідності до ст.ст. 79-1, 125 Земельного Кодексу України, право користування набувається з моменту державної реєстрації цих прав, а пунктом 3 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено звернення особи, у власності якої є будинок на земельній ділянці, право користування якої не зареєстровано, із заявою на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за отриманням кадастрового номеру на таку земельну ділянку, однак позивач, як власник будинку, з також заявою не звертався та кадастрового номеру не отримував, тому спірна земельна ділянка не є сформованою та не може належати позивачеві, а в межах ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного Кодексу України, до повноважень міської ради у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, а, відтак, Дніпровська міська рада законно та обґрунтовано прийняла рішення щодо передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Дніпровської міської ради від 27 серпня 2018 року за №258/34. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано 04 квітня 2019 року судді Томашу В.І., який своєю ухвалою від 28 травня 2019 року, після усунення недоліків, визначених ухвалою суду від 20 травня 2019 року, відкрив провадження у справі за правилами загального провадження. Розпорядженням керівника апарату суду від 21.10.2019 року № 175 та Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21 жовтня 2019 року справу передано судді Женеску Е.В., яка своєю ухвалою від 22 жовтня 2019 року прийняла справу до свого провадження з призначенням підготовчого засідання. Розпорядженням керівника апарату суду № 67 та Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18 лютого 2020 року дану цивільну справу передано судді Литвиненко І.Ю., який ухвалою від 11 березня 2020 року прийняв справу до свого провадження, залишивши позов без руху та після усунення позивачем у травні 2020 року недоліків, ухвалою від 09 червня 2020 року продовжив розгляд справи за правилами загального провадження, призначивши підготовче засідання. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 20.10.2020 року № 386 та Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21 жовтня 2020 року цивільну справу передано судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою від 27 жовтня 2020 року суддею прийнята до свого провадження цивільна справа, визначено про її розгляд за правилами загального провадження з призначенням підготовчого засідання у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2021 року закрито провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог позивача про скасування права власності на земельну ділянку, яке було зареєстровано за [PERSON] . Ухвалою суду від 29 червня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові з урахуванням уточнення, та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача - Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість, просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість, просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість, просив відмовити у задоволенні позову. В судове засідання 30 березня 2023 року позивач та його представник не з`явились, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, в якій також представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, пославшись на викладене у позові та відповіді на відзив на позов. Представник [PERSON] , представник [PERSON] та представник Дніпровської міської ради, подавши 30 березня 2023 року через канцелярію суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на викладене у відзивах на позов. Інші учасники справи, будучи повідомленими належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, своїх аргументів щодо позову не наводили, клопотань чи заяв щодо відкладення розгляду справи суду не надавали. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши учасників справи, їх представників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~Згідно ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 15 червня 1989 року належало 151/200 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 467 кв.м., зокрема, жилий будинок А-І, прибудова жилою площею 6,1 кв.м. А1 , погріб під А1 , вхід в погріб «а», гараж Б, шлакоблочні сараї Е,Д, дерев`яні сараї Г, Ж, дощата уборна З, дощата огорожа №2-4, які до неї належали [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського райнарсуду від 22 травня 1980 року, що зареєстровано в Дніпропетровському БТІ 22 вересня 1980 року. 02 березня 1989 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації виготовлений на ім`я [PERSON] технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду (151/200 доля) по [ADDRESS] , з планом земельної ділянки загальною площею 467 кв.м. та схематичним планом побудов. 03 грудня 2013 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, до складу якої увійшли 151/200 частин домоволодіння 1а з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, розташованих на земельній ділянці 467 кв.м. у [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці розташовані: А-1 житловий будинок, шлакоблок, житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 62,1 кв.м., Б гараж, Е,Д,Г,Ж сараї, З вбиральня, №2-4 огорожі. 30 грудня 2013 року позивач отримав виготовлений ФОП [PERSON] технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] з планом земельної ділянки, загальною площею 467 кв.м., та схематичним планом будинку. 27 жовтня 2017 року о 04 год 25 хв. за адресою: [ADDRESS] , співробітниками поліції виявлено пожежу в середині покинутої квартири [ADDRESS] , в якій знищено домашні речі, дерев`яні стіни, перекриття, дах на площі 130 кв.м. Суд відзначає, що саме в цій квартирі за зазначеною адресою зареєстровано місце проживання позивача [PERSON] , що узгоджується із відомостями, зазначеними у свідоцтві про право на спадщину за законом від 03 грудня 2013 року та у довідці, наданій квартальним комітетом №2 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради [PERSON] про реєстрацію місця проживання від 27 травня 2019 року. 12 грудня 2017 року [PERSON] , маючи наміри продати свою частину домоволодіння, уклав з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу 151/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , а 19 грудня 2017 року до цього договору внесено зміни та доповнення додатковим договором. 14 лютого 2018 року позивач отримав виготовлений ФОП [PERSON] технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , з планом земельної ділянки загальною площею 467 кв.м. та планом будинку. Разом з цим, судом встановлено, що ще 16 серпня 2016 року [PERSON] подала Дніпропетровській міській раді клопотання, яке зареєстровано 22 серпня 2016 року, в якому просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, яка розташована у [ADDRESS] , в якому не зазначено будь-яких побудов на земельній ділянці, а цільове використання земельної ділянки визначено як будівництво житлового будинку. 20 вересня 2017 року [PERSON] отримала рішення Дніпровської міської ради №316/24 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (26 осіб)». Списком громадян, яким надається дозвіл, що є Додатком до рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №316/24, [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,1000 по [ADDRESS] . 28 грудня 2018 року затверджено завдання на виконання робіт з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), де замовником є [PERSON] , орієнтовний розмір земельної ділянки 0,0485 га, умови надання земельної ділянки власність. В пояснювальній записці, доданої до завдання на виконання робіт в розділі «Основні відомості про земельну ділянку» зазначено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , що проектується до відведення вільна від забудови. Також жодної забудови не зазначено і в схематичному плані земельної ділянки на місцевості, однак зазначено про будівельне сміття на цій земельній ділянці. 28 лютого 2018 року [PERSON] наданий містобудівний висновок щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , яким за результатами розгляду матеріалів проекту землеустрою та в межах наданих повноважень управління погоджує за містобудівними вимогами, визначеними чиною містобудівною документацією, проект землеустрою відведення земельної ділянки площею за умови внесення змін до плану меж зони обмеження в частині коригування розміру охоронної зони каналізації Д=100мм та внесення відповідних змін до переліку обмежень у користуванні земельної ділянки. Актом встановлення (відновлення) та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 28 грудня 2017 року, складеним сертифікованим інженером-геодезистом [PERSON] , Планом встановлення меж земельної ділянки та Актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 28 грудня 2017 року визначено межі земельної ділянки в натурі за адресою: [ADDRESS] , які погоджені у присутності замовника [PERSON] разом із користувачами суміжних земельних ділянок домоволодіння: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які поставили свої підписи у цих документах. Суд зазначає, що усі користувачі суміжних ділянок були обізнані про користування спірною земельною ділянкою щонайменше з 1990 року матір`ю позивача [PERSON] , що узгоджується з їх інформацією, викладеною у заявах від 21 лютого 2018 року. 04 липня 2018 року [PERSON] отримала проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , складний ФОП [PERSON] 25 липня 2018 року рішенням Дніпровської міської ради №258/34 затверджено проект землеустрою, розроблений ФОП [PERSON] щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0485 га (кадастровий номер 1210100000:02:330:0030) по [ADDRESS] , і передано [PERSON] у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:02:330:0030 по [ADDRESS] за рахунок земель, раніше не наданих у власність або користування. Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано 07 серпня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 04 вересня 2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:02:330:0030 по [ADDRESS] та за відомостями Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку [PERSON] з 04 вересня 2018 року є власником земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:02:330:0030 по [ADDRESS] . Відповідно до листа Дніпровської міської ради від 09.02.2021 року за № 7/11-258, наданого за запит суду, відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста Дніпра забудова, а саме будинки [ADDRESS] , знаходиться на території Шевченківського району. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією. Ефективним способом захисту порушеного права власника на землю, яка неодноразово відчужувалась є витребування майна на підставі статей\~387,\~388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не вимагається. У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 202/3508/20 зазначено, що відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Цивільним кодексом\~України передбачені засади захисту права власності.\~Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387\~ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом\~України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388\~ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388\~ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388\~ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. При розгляді даної справи суд враховує і вимоги ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України, в якій йдеться про те, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Таким чином, для отримання у власність земельної ділянки на підставі вказаної норми, земельна ділянка повинна бути у користуванні відповідної особи, яка звертається з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до положень п.п. г п. 158 Постанови, з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. №1702-V1. У пункті 22-1 Постанови зазначено, що відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Суд встановив, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] , що територіально відноситься до Самарського району м. Дніпра, і аж ніяк навіть не межує із земельною ділянкою, на яку вона отримала дозвіл від міської ради на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] (попередня назва [ADDRESS] , на відміну від позивача, який має за спірною адресою зареєстроване місце проживання, починаючи з моменту набуття його матір`ю права власності на частину домоволодіння, та власність у вигляді житлового будинку із господарчими та побутовими спорудами, отриманого ним в порядку спадкування за законом після матері, що, в силу ст. ч. 2 ст. 120 Земельного Кодексу України та ч. 1 ст. 377 ЦК України надає йому право на звернення до міської ради із заявою для отримання цієї земельної ділянки у власність для реалізації свого майнового інтересу. Таким чином, судом встановлено, що до позивача перейшло право користування спірною земельною ділянкою ще у 2013 році з набуттям у власність 151/200 частини домоволодіння [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] таких беззаперечних доказів наявності у неї будь-якої прив`язки до спірної земельної ділянки, користування нею суду не надала, з чого належить дійти висновку, що остання набула право власності на спірну земельну ділянку поза межами встановленої діючим законодавством процедури та у відсутність у неї забудов на цій ділянці, які є у її власності, щоб надавало їй право звернення до міської ради в порядку ст. 118 Земельного Кодексу України, з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та отримання рішення міської ради щодо передачі цієї земельної ділянки у власність. Про таке ж зазначено і у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №522/14900/19, де відзначено, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Отже, встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача поза його волею, що є підставою для застосування вимог ст.ст.387, 388 ЦК України без скасування рішення міської ради від 25 липня 2018 року №258/34. Добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України№ 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року. Також суд відзначає, що особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Враховуючи, що [PERSON] , не будучи належним власником спірної земельної ділянки та не маючи на то права, відчужила спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04 вересня 2018 року [PERSON] , який за відомостями Державного земельного кадастру є власником спірної земельної ділянки, від якого і належить її витребувати в користування позивача, як належного та законного користувача земельною ділянкою, чого не було перевірено Дніпровською міською радою при передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки. Доводи відповідачів щодо знищення будинку позивача на спірній земельні ділянці, наслідком чого є припинення його права власності на 151/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , в розумінні ст.ст. 346, 349 ЦК України, суд не приймає до уваги, оскільки письмових доказів повного знищення будинку, як і відповідних заяв співвласників домоволодіння, що межують із спірною земельною ділянкою, з приводу припинення такого права позивача суду не надано, враховуючи при цьому і те, що [PERSON] звернулась із клопотанням до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою за спірною адресою значно раніше у 2016 році, аніж відбувся підпал будинку позивача у жовтні 2017 році, а події пошкодження будинку невідомими особами відбулись вже після отримання [PERSON] права власності на землю, що суд оцінює критично. Розв`язуючи вимоги [PERSON] щодо припинення права власності [PERSON] шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, суд зазначає наступне. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). Враховуючи, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження ефективність та необхідність задоволення віндикаціного позову [PERSON] щодо витребування від [PERSON] земельної ділянки площею 467 кв.м. га за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON] , як законного користувача зазначеною земельною ділянкою, то за усталеною судовою практикою скасування державної реєстрації не є необхідним для ефективного відновлення його права користування, а це рішення є само по собі підставою для внесення змін до відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині витребуваня з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки площею 467 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] та повернення її в користування [PERSON] , інші позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору у разі часткового задоволення позовних вимог відшкодовуються відповідачем позивачеві пропорційно задоволених вимог, тому, враховуючи задоволення судом лише однієї немайнової вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння належить стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір по 384,20 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial