Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 29 листопада 2021 року, в якій просив суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 23 054 грн. 47 коп. коштів, сплачених ним за житлово-комунальні послуги з утримання житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , співвласниками якого вони є; стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 50 000 грн. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Житлове приміщення набуте ними у спільну сумісну власність на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , частки не виділені. Будучи співвласниками квартири, вони повинні усі разом нести тягар з утримання майна шляхом оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Разом з тим, з січня 2016 року по жовтень 2021 року він єдиний, хто із співвласників здійснював оплату таких послуг не за лічильниками, загальна сума таких витрат склала 46 108 грн. 93 коп. Компенсувала оплату за сплачені комунальні послуги лише [PERSON] , яка проживає разом з ним. Будь-яких договорів щодо користування квартирою, оплати житлово-комунальних послуг між ними не укладалось та домовленості не досягалось, [PERSON] , [PERSON] відмовляються приймати участь в оплаті комунальних послуг та компенсувати частину понесених ним витрат в порядку регресу. Крім того просив компенсувати спричинену йому відповідачами моральну шкоду, розмір якої він оцінив в 50 000 грн. Зауважив, що [PERSON] дуже хворіє, переніс операцію на шлунку, має виразкову хворобу ДПК, наразі у нього наявні загострення цієї хвороби, а відтак кошти, які він витратив на оплату житлово-комунальних послуг за відповідачів, він міг би витратити на власне лікування. Весь тягар з утримання спільного сумісного майна фактично було перекладено на нього, чим завдано істотних моральних страждань. За результатами автоматизованого розподілу матеріали позовної заяви передано в провадження судді [PERSON] . У зв`язку з увільненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до наказу №52-к від 06 квітня 2022 року, на підставі розпорядження керівника апарату суду №545 від 21 липня 2022 року та протоколу за результатами повторного автоматизованого розподілу матеріали позовної заяви передано в провадження судді Ткаченку А.В. 21 липня 2022 року (а.с.117, 118). Ухвалою суду від 26 липня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.119). Ухвалою суду 07 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (а.с.136), задоволено клопотання представника відповідачів про витребування у позивача оригіналів квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг - для огляду в судовому засіданні. Такі квитанції позивач суду надав, вони були оглянуті стороною відповідачів та судом безпосередньо при дослідженні письмових доказів. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідачів подав відзив (а.с.132). Свої заперечення проти позовних вимог [PERSON] мотивував тим, що позивачем пропущений строк позовної давності до заявлених вимог за період з 01 січня 2016 року по 28 листопада 2018 року, зважаючи на подання позову до суду 29 листопада 2021 року. Відтак представник просив застосувати позовну давність, відмовивши у задоволенні вимог про стягнення компенсації за сплачені житлово-комунальні послуги за період до 29 листопада 2018 року. Крім того зазначив, що відповідачі хоча і є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , однак ніколи там не проживали, з 07 серпня 2001 року значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , де фактично й мешкають увесь час протягом останніх 20 років. Вказана обставина свідчить про те, що [PERSON] , [PERSON] не є споживачами житлово-комунальних послуг з електро-, водопостачання, централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , не користуються ними та не повинні приймати участь у їх сплаті. До того ж послуги з постачання природного газу (без лічильника), вивозу відходів нараховуються за кількістю зареєстрованих у приміщенні осіб, в той час як вони не зареєстровані в квартирі, а відтак сплачувати ці послуги не повинні. На переконання представника відповідачів, позивач плутає терміни «утримання майна» і «витрати на житлово-комунальні послуги», адже витратами на утримання майна можуть бути лише витрати на оплату послуг ТОВ «Житлосервіс-КР». Також представник вважав безпідставною вимогу про солідарну відповідальність відповідачів по сплаті житлово-комунальних послуг, оскільки кожен із співвласників має відповідати за свою частину майна і нести витрати на її утримання. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, то вона є недоведеною та безпідставною: позивач не надав доказів тому, що дії відповідачів по несплаті житлово-комунальних послуг мають безпосередній причинно-наслідковий зв`язок з виникненням та розвитком наявних у [PERSON] хронічних захворювань. Позивачем також не доведено «глибину його моральних страждань», з яких він виходив при оцінці моральної шкоди. Правом на подання відповіді на відзив позивач та його представник не скористалися, додаткового часу для цього не потребували. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Присутній в судовому засіданні позивач [PERSON] пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Зазначив, що наразі він проживає з меншою донькою [PERSON] , яка компенсувала йому понесені витрати на оплату житлово-комунальних послуг пропорційно її частці у власності, а тому вимоги ним заявлено до відповідачів [PERSON] , [PERSON] виключно на компенсацію понесених ним витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги за них. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокат Умріхін О.В., кожен окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідачі не заперечували той факт, що вони є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності та набута в порядку безоплатної приватизації. Частки у праві спільної сумісної власності вони не визначали та не виділяли. Не заперечували той факт, що в квартирі вони ніколи не проживали, зареєстрованими не значаться та ніколи не приймали участь в оплаті житлово-комунальних послуг. До відповідних служб, які надають такі послуги, з приводу зупинення чи припинення нарахувань, здійснення перерахунку з цього приводу вони не звертались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, вислухавши думку позивача, відповідачів та їх представника, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення вимог позову, виходячи з такого. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (дійсне прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить їм на праві спільної сумісної власності та набута у власність в порядку безоплатної приватизації згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 18 червня 1993 року, виданим Управлінням ЖКГ Криворізького міськвиконкому (а.с.13). Право спільної сумісної власності зареєстроване за ними у встановленому законом порядку в КП «Криворізьке БТІ», свідченням чому є відповідна відмітка на зворотному боці свідоцтва як правовстановлюючого документу (а.с.13-зворот). Як встановлено під час розгляду справи, у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] значиться зареєстрованим [PERSON] - з 02 вересня 1983 року (згідно з відміткою на стор.11 паспорту громадянина України, виданого на його ім`я, а.с.11), який фактично в ній проживає разом з молодшою донькою [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON] ). Відповідачі в квартирі не зареєстровані, не проживають та мають зареєстроване місце проживання за іншою адресою: [ADDRESS] , де й мешкають фактично (а.с.124, 125). Відповідно до наданих позивачем копій квитанцій про оплату наданих житлово-комунальних послуг, оригінали котрих досліджені в судовому засіданні, останній за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2021 року оплачував житлово-комунальні послуги за централізоване опалення (АТ «Криворізька теплоцентраль»), утримання будинку та прибудинкової території (ТОВ «Житлосервіс-КР»), газопостачання без лічильника (ТОВ «Дніпропетровськгаз збут»), вивіз відходів (ТОВ «Екоспецтранс»), домофонні системи (ФОП [PERSON] ), водопостачання та водовідведення за лічильником (КП «Кривбасводоканал»), електроенергію за лічильником (АТ «ДТЕК Дніпрообленерго») та кабельне телебачення - абонентська плата («Сателіт») (а.с.17-105). У всіх без винятку квитанціях платником зазначений саме [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив компенсувати частину понесених ним витрат по оплаті житлово-комунальних послуг за централізоване опалення, утримання будинку та прибудинкової території, газопостачання, вивіз відходів та домофонні системи шляхом їх солідарного стягнення в порядку регресу з відповідачів [PERSON] та [PERSON] як співвласників житлового приміщення, які, на його переконання, повинні приймати участь в утриманні спільного сумісного майна незалежно від фактичного їх місця мешкання. Таким чином, спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для стягнення з відповідачів частини сплачених позивачем грошових коштів за комунальні послуги за час спільного володіння квартирою у порядку регресу. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як слідує з ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються КМУ, незалежно від форм власності на них. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року №572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Виходячи з положень глави 26 ЦК України та загальних правових засад інституту спільної сумісної власності, співвласники зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної сумісної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Згідно ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За приписами ч.4 ст.543 ЦК України, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Таким чином, враховуючи відсутність визначення часток у праві спільної сумісної власності та єдність квартири як предмета зобов`язання, відповідальність співвласників є солідарною. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України). Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц. З обставин даної справи та обсягу наявних доказів встановлено, що сторони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм саме на праві спільної сумісної власності. У ході судового розгляду сторони визнали той факт, що житлове приміщення залишається у спільній сумісній власності, частки співвласники не визначали та не виділяли, тобто режим спільного сумісного володіння не змінювали. Пунктом 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. За положеннями ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Заявляючи вимогу про компенсацію в порядку регресу половини витрат, понесених на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2021 року (тобто за відрахуванням рівної частки його та іншого співвласника [PERSON] - по 1/4 на кожного), позивач до них включив витрати на оплату таких житлово-комунальних послуг як централізоване опалення, утримання будинку та прибудинкової території, газопостачання, вивіз відходів та домофонні системи. Перевіряючи обґрунтованість вимог за кожною із включених житлово-комунальних послуг, зважаючи на їх характер, призначення та порядок надання, суд не може повністю погодитись з позивачем, виходячи з такого. Житлова послуга - це послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку. Така послуга надається управителем багатоквартирного будинку - у даному випадку в рамках спірних правовідносин таким управителем є ТОВ «Житлосервіс-КР» (ст.ст.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року) також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо). Отже, витрати на управління/утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст.360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласників незалежно від того, мешкають вони фактично в квартирі чи ні, не залежать від реєстрації в приміщенні осіб та розраховуються за площею квартири відповідно до її технічних характеристик. Відтак доводи відповідачів стосовно того, що вони не мешкають у спірній квартирі, а тому не є споживачами таких послуг та не повинні їх оплачувати, є неспроможними. З наданих позивачем квитанцій (а.с.36-105) слідує, що протягом періоду з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2021 року ним сплачено за послуги з централізованого опалення в загальному розмірі 26 479 грн. 64 коп., з яких: за 2016 рік - 2752 грн. 22 коп., за 2017 рік - 4915 грн. 80 коп., за 2018 рік - 4411 грн. 95 коп., за 2019 рік - 5006 грн. 24 коп., за 2020 рік - 3800 грн. 07 коп., за 2021 рік - 5593 грн. 36 коп. У зазначених квитанціях вказаний платником [PERSON] , а одержувачем - АТ «Криворізька теплоцентраль», призначення платежу - за опалення. Що стосується послуг з управління/утримання будинку та прибудинкової території, то в межах заявленого періоду [PERSON] сплатив загалом 10 507 грн. 56 коп., зокрема: за 2016 рік - 1538 грн. 49 коп., за 2017 рік - 1646 грн. 19 коп., за 2018 рік - 2081 грн. 80 коп., за 2019 рік - 1931 грн. 39 коп., за 2020 рік - 1788 грн. 06 коп., за 2021 рік - 1521 грн. 63 коп. Платником зазначений [PERSON] , отримувачем - ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.36-105). Послуга з користування домофонними системами хоча і є супутньою, додатковою послугою, яка надається власникам житлових приміщень у багатоквартирних будинках, незалежно від того, чи мешкають вони там та нараховується виключно з розрахунку за один цілий об`єкт (тобто квартиру), а тому зважаючи на відсутність з боку сторони відповідача доказів відмови від користування цією послугою, оспорювання правомірності встановлення домофону у будинку [ADDRESS] загалом та відсутність його в квартирі [ADDRESS] зокрема, зважаючи на характер такої послуги, її призначення для забезпечення базового контролю доступу до будинку та захисту його як об`єкта від несанкціонованого проникнення сторонніх осіб на захист прав та інтересів власників квартир у будинку, вона також підлягає компенсації. З наданих позивачем квитанцій слідує, що в межах заявленого у позові періоду за користування домофонними системами [PERSON] сплатив загалом 1284 грн. 00 коп., зокрема: за 2016 рік - 180 грн., 2017 рік - 180 грн., 2018 рік - 216 грн., 2019 рік - 240 грн., 2020 рік - 240 грн., 2021 рік - 228 грн. (а.с.36-105). Що стосується вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів половини вартості оплачених ним послуг з газопостачання та вивозу відходів, то вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до наданих позивачем квитанцій про оплату послуг з газопостачання (а.с.36-105), позивач при оплаті вартості вказаних послуг не зазначав покази лічильника за відповідний період, тобто облік обсягів споживання наданих послуг здійснюється за кількістю зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виходячи із середніх показників, а не за обсягом фактично спожитих послуг. Аналогічне нарахування здійснюється за послуги з вивозу побутових відходів - за кількістю зареєстрованих осіб. Оскільки судом встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідачі не зареєстровані, фактично значаться зареєстрованим та проживає позивач, який і користується такими послугами, тому суд не вбачає правових підстав для стягнення половини витрат позивача на оплату спожитих ним послуг з газопостачання та вивозу відходів з відповідачів та відмовляє позивачеві у задоволенні позову в цій частині вимог. Вимоги про компенсацію інших послуг, зокрема за водопостачання та електропостачання, кабельне телебачення позивач не заявляв, а тому суд вирішує спір в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства. Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку коштів понесених ним на утримання квартири, а саме за послуги централізованого опалення, управління/утримання будинку та прибудинкової території, користування домофонними системами є цілком обґрунтованими та доведеними обсягом наявних у справі доказів. При цьому, доказів, які б свідчили про невідповідність здійснених позивачем платежів фактичним нарахуванням, виставленим в КОМ ДІС «НОВА КОМ», власних розрахунків, відповідачі суду не надали. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи представника відповідачів про те, що вимоги [PERSON] частково заявлено з пропуском строку позовної давності, про застосування якої представником подано відповідну заяву. Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначила, що для цілей застосування ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Аналогічна позиція щодо застосування строку позовної давності до солідарних вимог за заявою одного з відповідачів висловлена Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі № 367/8426/17. Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. З огляду на встановлені судом обставини, а саме дату звернення [PERSON] із даною заявою до суду - 29 листопада 2021 року та заявлений ним у позові період компенсації понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2021 року, відсутність обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, суд вважає за можливе застосувати позовну давність до заявлених вимог, стягнувши солідарно з відповідачів на користь позивача компенсацію вартості сплачених ним житлово-комунальних послуг за житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] за період з 29 листопада 2018 року по 29 листопада 2021 року, однак в межах заявлених вимог (тобто фактично по 31 жовтня 2021 року). З урахуванням наданих позивачем квитанцій, частки відповідачів у спільній сумісній власності (з урахуванням принципу рівності часток з огляду на відсутність їх виділу чи угоди про відступлення від рівності) компенсації підлягає 10 576 грн. 32 коп., з яких: за послуги з централізованого опалення - 7 397 грн. 38 коп. (з розрахунку: 14 794,76? / 2), за послуги з управління/утримання будинку та прибудинкової території - 2 806 грн. 94 коп. (з розрахунку: 5613,88 / 2), за домофонні системи - 372 грн. 00 коп. (з розрахунку: 744 / 2). Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 50 000 грн., то суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності підлягають встановленню всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності, а саме: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Довести наявність цих елементів має саме позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Позивач вказує, що в результаті оплати житлово-комунальних послуг за відповідачів, які будучи співвласниками ухилялись від прийняття участі в утриманні майна, він вимушений був витрачати власні кошти, які б міг витратити на лікування з огляду на наявні у нього хронічні захворювання. Це призвело до погіршення стану його здоров`я, моральних страждань, переживань. На підтвердження заявлених вимог позивач надав виписку із медичної картки від 03 листопада 2021 року та висновок лікаря за результатами проходження езофагогастродуоденоскопії від 31 серпня 2021 року (а.с.34, 35). Із наданих документів слідує, що [PERSON] дійсно має проблеми зі здоров`ям та йому встановлено такі діагнози: люмбалгія, спондилолістез (16 вересня 2019 року), виразкова хвороба ДПК (23 серпня 2021 року), недостатність кардії, стан після резекції шлунку по Б2, вогнищева гастропатія культі шлунку, анастомозит, геперацидність. Однак, позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між наявними у нього хронічними захворюваннями з 2019 року та ухиленням відповідачів від прийняття участі в утриманні спільного сумісного майна шляхом оплати житлово-комунальних послуг з січня 2016 року. Позивач також не надав суду жодного доказу на підтвердження факту завдання діями відповідачів моральної шкоди, як то наявності переживань, нервового стресу, що вплинули на його здоров`я та звичний уклад життя. Враховуючи, що позивач не довів наявність завданої йому діями відповідачів моральної шкоди, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Питання розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України шляхом стягнення з відповідачів, кожного окремо, на користь позивача по 208 грн. 84 коп. судового збору пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial