Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

27.06.2022 року до Вишгородського районного суду Київської області звернувся представник [PERSON] - адвокат Самойленко П.М. з вищевказаною позовною заявою. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 14.07.2020 року Вишгородським районним судом Київської області було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі - Позивач) до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення грошових коштів та стягнуто з Відповідача на користь Позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 8 380 грн. 50 коп., 768 грн. 40 коп. судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 3 500 грн. 00 коп. Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 13.02.2016 року в м. Києві по пр. Героїв Сталінграду 10-А, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗАЗ» державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Ford» державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілю «Ford» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для Позивача. Постановою Оболонського районного суду м. Київ від 12.03.2016 року, [PERSON] було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На даний час вищевказане рішення суду невиконане в повному обсязі, а томупросить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 761 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1 883 грн. 47 коп.; витрати по сплаченому судовому зборі в розмірі: 992 грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.07.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримає та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції з повісткою про виклик, а також шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті "Судова влада України". Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав, а тому суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 27 березня 2023 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14.07.2020 р. позовні вимоги були задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь фізичної особи - підприємця [PERSON] суму завданих збитків в порядку регресу у розмірі 8380 гривень 50 копійок та стягнуто судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 3500 гривень. До матеріалів справи позивачем наданий розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, згідно вихідних даних дата виникнення заборгованості - 14.02.2019, дата розрахунку - 23.02.2022, сума боргу - 8380,00 грн, розмір пені - подвійна облікова ставка НБУ, кількість днів прострочення 1105. Розрахунок 3 % річних: період розрахунку 14.02.2019 - 23.02.2022, сума боргу 8380,00, 3 % річних, грн. - 761,00 грн., втрати від інфляції в період з лютого 2019 по лютий 2022 з вказанням індексу інфляції. Результати розрахунку: період розрахунку лютий 2019- лютий 2022, сума боргу - 8380,00 грн., сума боргу з інфляцією - 10263,47 грн., інфляційне збільшення боргу - 1883,47 грн. Як зазначає позивач у поданому ним позові, що на даний час вищевказане рішення суду невиконане в повному обсязі. Згідно ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, наявність судового рішення, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч.4 ст.263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з вимогами ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Згідно положень ст.2 ЦПК України, одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін та розумність строків розгляду справи судом. Згідно з вимогами ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 5-7 ст.81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Піставою подачі [PERSON] позову до суду є невиконання боржником ухваленого щодо нього рішення суду. Так, з викладеного позивачем у поданому позові вбачається, що відповідач не виконав зобов`язання по сплаті грошових коштів, встановленого рішенням суду, а тому наявні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь період прострочення. Разом з тим, в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем, в якості письмового доказу було долучено до позовної заяви лише копію рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14.07.2020 року, яка не містить відповідної відмітки про дату набрання законної сили. При цьому, позивачем загалом не долучено будь - яких доказів того, що вищевказане рішення суду було пред`явлено ним до виконання, однак на момент звернення з вказаним позовом, виконано відповідачем не було. Крім того, із позовної заяви та долученого розрахунку вбачається, що позивач просить стягнути із відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за період із 14.02.2019 року по 23.02.2022 року. Однак виникнення зазначеного грошового зобов`язання згідно ч.5 ст.11 ЦК України обумовлено рішенням суду від 14.07.2020 року, а тому період невиконання рішення слід рахувати від дати набрання ним законної сили. Таким чином, розрахунок позивача інфляційних втрат та 3% річних не відповідає встановленим обставинам справи та не може бути належним доказом на підтвердження заявлених вимог, при цьому суд не може вийти за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирати докази на користь однієї із зацікавлених сторін. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставии, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме: що позивачем було пред`явлено ухвалене судом рішення від 14.07.2020 р. до виконання, однак воно не було виконано відповідачем, правильного розрахунку суми інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до встановлених судом обставин справи, а тому, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат між сторонами покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог позову, відсутні підстави для відшкодування понесених ним судових витрат. Відповідно до ст.ст. 77, 80, 81, 141, 274-279, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 263, 526, 625 ЦК України, суд,-

Outcome: dismissed