Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання квартири [ADDRESS] загальною площею 47,7 кв.м., яка складається з однієї кімнати площею 23,9 кв. м. , кухні 11.9 кв. м., ванної кімнати, площею 5,7 кв.м., коридору 2,9 кв. м., комірки площею 1,8 кв.м., балкону 1.5 кв. м., до складу якої також входить підвал площею 6,8 кв.м., його, позивача особистою власністю. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира [ADDRESS] передана у приватну власність в процесі приватизації гр. [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло від 20.05.1993р., виданим Львівською міською адміністрацією. Право власності на квартиру [PERSON] було зареєстровано відділом приватизації житла міської адміністрації ЛМБТІ та записано у реєстрову книгу за №889 від 03.06.1993р. 30.07.1993р. між [PERSON] та ним, позивачем, укладений договір пожиттєвого утримання, на підставі якого квартира [ADDRESS] перейшла у його, позивача, власність, яка зареєстрована Львівським МБТІ 08.12.1993 року в реєстровій книзі №2 за реєстровим №889, що підтверджується реєстраційним посвідченням. На момент укладення договору пожиттєвого утримання та реєстрації квартири на праві власності за ним, позивачем, квартира складалась з однієї житлової кімнати пл.23,9 кв.м., кухні площею 11,9 кв.м., ванної кімнати площею 3,2 кв.м., вбиральні 0,80 кв.м., коридору 2,9 кв.м. Квартира обладнана балконом 1,5 кв.м. Загальна площа квартири - 45,5 кв.м. До квартири належить комора в підвалі пл.5,1 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорта, складеного 05.08.1993р. [INFO] гр. [PERSON] померла. 24.03.1998р. він, позивач, звернувся з заявою до Франківської районної адміністрації про закріплення за ним квартири приміщення дворового туалету площею 0,9 кв.м. Розпорядженням голови Франківської районної адміністрації від 28.05.1998р. №549 «Про надання в користування нежитлового приміщення в будинку [ADDRESS] » затверджено висновок міжвідомчої комісії/протокол №14 § 7 від 21.04.1998р./ про технічну можливість приєднання приміщення туалету спільного користування площею 0,9 кв.м до квартири [ADDRESS] . Також даним розпорядженням затверджено рішення комісії з питань надання в оренду та користування нежитлових приміщень /протокол § 66 § 4 від 04.05.1998р./ про надання в користування для господарських потреб приміщення площею 0,9 кв.м. по [ADDRESS] мешканцям квартири [ADDRESS] . Зазначає, що на той час він в квартирі був зареєстрований та проживав один. Зазначає, що ініціювання ним приєднання приміщення туалету спільного користування площею 0,9 кв.м. та прийняття рішення про надання дозволу на приєднання такого до квартири, було здійснено до реєстрації шлюбу з відповідачкою, що підтверджується копіями документів, на підставі яких було прийнято розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 28.05.1998р. №549, і які надані у відповідь на адвокатський запит. Жодних коштів за приєднання приміщення туалету спільного користування площею 0,9 кв.м до належної йому, позивачу, на праві власності квартири не сплачувалось. Шлюб між ним, позивачем, та відповідачкою зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського району м. Львова 27.06.1998р. На виконання вимог розпорядження голови Франківської райадміністрації від 28.05.1998р. №549, комісією з прийняття в експлуатацію будівель та споруд Франківської районної адміністрації квартири [ADDRESS] , переобладнана квартира площею 47,7 кв.м. прийнята в експлуатацію, про що складений акт, який затверджений розпорядженням Франківської районної адміністрації №1237 від 25.11.1999р. 16.12.1999р. йому, позивачу, видано свідоцтво про право власності на квартиру. 15.12.2020р. він, позивач, звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тулієва А.А. з заявою про посвідчення договору довічного утримання між ним, позивачем, та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.12.2020р. №268/02-31 йому, позивачу, відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору довічного утримання між мною та [PERSON] , оскільки свідоцтво про право власності на квартиру видане під час шлюбу з [PERSON] , а остання письмової згоди на укладення договору не надала, відтак нотаріус в укладенні договору відмовив. Він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема, правом на свій власний розсуд розпоряджатися квартирою, яка належить йому на праві приватної власності. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.02.2021р. відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого розгляду. Відповідачкою у справі скеровано письмовий відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що з 1991 року вони з позивачем проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу в квартирі, яка належала позивачці, за адресою [ADDRESS] , до 1998 року. В травні 1998 року вона та відповідач переселилися в квартиру [ADDRESS] . За спільною домовленістю вони, сторони вирішили, що за кошти відповідачки буде проведено ремонт в квартирі і позивач погодився, що вона буде мати право довічно проживати в даній квартирі, оскільки він попередньо проживав у квартирі відповідачки та вона вкладала кошти в ремонт квартири [ADDRESS] . Всі ремонтні роботи і купівля будівельних матеріалів оплучалися за її, відповідачки, кошти. Всі меблі у квартирі куплені за її, відповідачки, кошти. Щодо задоволення позову вона, відповідачка, заперечує, оскільки вважає майно спільною сумісною власністю зважаючи на те, що вона надавала допомогу тітці позивача. У відповіді на відзив позивач за первинним позовом зазначає, що договір пожиттєвого утримання укладений 30.07.1993р., тітка позивача померла [INFO] , шлюб з відповідачкою укладений 27.06.1998р. Таким чином, під час дії договору пожиттєвого утримання він, позивач, не був обдружений з відповідачкою, і на виконання зобов"язань по договору пожиттєвого утримання спільні кошти подружжя не витрачалися. В подальшому відповідачкою подано зустрічну позовну заяву, в якій просить суд встановити факт проживання однією сім"єю її, [PERSON] , та [PERSON] з січня 1991 року та визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . В зустрічній позовній заяві відповідачка свої вимоги обгрунтовує обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву. Вважає квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01.02.2022р. закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01.02.2022р. прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. В подальшому сторонами подано відзив на зустрічну позовну заяву та відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву з письмовими поясненнями, наданими в первинних позовній заяві та відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) та його представник первинні позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просять в повному обсязі задоволити позовні вимоги, в зустрічному позові просять відмовити за його безпідставністю. Відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) та представник відповідачки заперечили проти задоволення первинних позовних вимог, зазначили, що відсутні підстави для задоволення позову, зустрічну позовну заяву просять задоволити. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно свідоцтва №325 про право власності на житло від 20 травня 1993 року гр. [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Згідно договору пожиттєвого утримання від 30.07.1993р. такий укладений між гр. [PERSON] та позивачем [PERSON] . Відповідно до умов договору гр. [PERSON] передала у власність квартиру [ADDRESS] , яка складалася з однієї кімнати житловою площею 23,9 кв.м., кухні, ванни, вбиральні, коридору, загальна площа квартири 45,5 кв.м., а [PERSON] зобов"язався пожиттєво повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , гр. [PERSON] померла [INFO] . Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27 червня 1998 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 16 грудня 1999 року [PERSON] дійсно володіє на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту від 27.04.1999р., квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати житловою площею 23,9 кв. м. , кухні площею 11.9 кв. м., ванної кімнати площею 5,7 кв.м., коридору площею 2,9 кв. м., комірки площею 1,8 кв.м., балкону 1.5 кв. м., до складу якої також входить підвал площею 6,8 кв.м. В судовому засіданні на питання головуючого та учасників судового процесу позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) зазначив, що відразу після знайомства з 1991 року до сьогоднішнього часу проживає з відповідачкою за первинним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) як сім"я, [PERSON] частково надавала кошти на ремонт та утримання квартири [ADDRESS] , ремонт в квартирі робили разом. З 1991 по 1998 проживали в квартирі позивачки, а потім перейшли в квартиру на Нечуя - Левицького. В судовому засіданні відповідачка за первинним позовом (позивачка за зустрічним позовом) зазначила, що спочатку вони жили в її квартирі, а потім в квартирі [ADDRESS] , вона постійно надавала кошти на утримання та ремонт квартири, довіряла [PERSON] . Їй було відомо про те, що квартира [ADDRESS] перейшла за договором пожиттєвого утримання [PERSON] . За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Аналізуючи надані в судовому пояснення сторонами у справі докази, суд приходить до висновку, що є доведеним факт їх проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу у період з 1991 по 1998р. Ч.1 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зважаючи на викладене, та те, що як позивачем за первинним позовом (відповідачем за зустрічним позовом), так і відповідачкою за первинним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) визнається факт спільного проживання в період з 1991 року по 1998 рік, суд не вбачає підстав для додаткового встановлення даних обставин у справі та підтвердження їх доказами, оскільки ці обставини сторонами визнаються. Ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів палат Касаційного цивільного суду, а саме: постанові від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, постанові від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №334/9028/15-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №756/10797/15-ц, постанові від 04 липня 2019 року у справі №127/3402/15-ц, постанові від 19.09.2019 року у справі № 235/4699/18. Правовий висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якій на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст.355, 358 ЦК України, ст.ст.60, 70 СК України, викладено правовий висновок про те, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 524/3082/16-ц-ц, (постанова від 18.10.2018р.), визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі №552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. З аналізу чинного законодавства, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Договір довічного утримання згідно з даним у законі (стаття 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За правилами статті 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем. У постанові № 6-2891цс15 від 13 квітня 2016 року Верховного Суду України, зазначено, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суд має установити, чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. У відповідності до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя,майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьоюстатті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Зважаючи на вищевикладені вимоги закону, суд не вбачає підстав для визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю позивача, оскільки право власності є зареєстровано в законному порядку. Позивачем не доведено, що він уклав договір довічного утримання у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, за власні кошти та особисто виконував його умови, не спростував твверджень [PERSON] , що вона долучалася до утримання тітки позивача [PERSON] . Що стосується позовних вимог зустрічного позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, то стороною зустрічного позову, як і первинного, не достатньо вмотивовано обставини вартісних змін квартири. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed