Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом у якому зазначив, що вироком Приморського районного суду м.Одеси від 2.11.2009р. [PERSON] визнано винним у скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.186 УК України.\~\~ Конфіскація майна не застосовувалася. В межах цього кримінального провадження на майно [PERSON] було накладено арешт, на частину квартири за адресою [ADDRESS] . [PERSON] помер і спадщину прийняв позивач, однак отримати свідоцтво про право власності не в змозі, так як майно залишається під арештом. Просив суд звільнити з-під арешту накладеного постановою про накладення арешту на майно, слідчого відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ 18.09.2009 року, частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача свого представника до суду не направив. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 2.11.2009р. [PERSON] визнано винним у скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.186 УК України.\~Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.03.2010р. вирок залишено без змін. Конфіскація майна не застосовувалася. В межах цього кримінального провадження слідчим відділом Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ 18.09.2009 року накладено арешт на частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] і спадщину після його смерті прийняв позивач, однак отримати свідоцтво про право власності не в змозі, так як майно залишається під арештом. Відповідно до ст. ст.15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право вернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовий режим власності, відповідно до\~ст. 92 Конституції України\~визначається виключно законами України. Відповідно до\~ст. 126 КПК України 1960 року\~арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до\~ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями\~248,\~282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до\~ст. 324 КПК України 1960 року. Згідно з п. 7 та 8 частини першої\~статті 324 КПК України 1960 року\~постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за\~Кримінально-процесуальним кодексом України\~(далі -\~КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або\~КПК України 2012 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з\~ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5\~ст.1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Нормою\~статті 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист праві основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 ЦК України\~передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, арешт на квартиру [ADDRESS] було накладено під час дії\~КПК України\~1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого\~розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року\~арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої\~статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього\~Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Наявність обтяження у вигляді арешту, який накладено на частину квартири, яка частково належить спадкоємцю [PERSON] , перешкоджає позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , а тому є необхідність захисту прав шляхом скасування такого арешту, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на викладені обставини та враховуючи наявність накладеного арешту, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку в іншій спосіб, є необхідність захисту прав шляхом скасування такого арешту.

Outcome: approved