Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона була власницею квартири [ADDRESS] . 21 червня 2014 року вона уклала Договір дарування своєї частки на користь чоловіка - відповідача [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Горбанем В.В. Позивачка вказує, що цей договір дарування укладено нею під впливом тяжких обставин, так як на той час її з відповідачем сина ув`язнили в місця позбавлення волі на тривалий термін. Крім того зазначила, що договір укладено в результаті її обману чоловіком, так як він її шантажував, що покине її у випадку відмови це зробити, чи «піде в АТО», де загине, а тому вона, щоб зберегти родин,у подарувала чоловіку вказану квартиру. Враховуючи викладене, позивачка, на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між нею та відповідачем 27.06.2014. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. В судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідач, на той час її чоловік, змушував її подарувати йому квартиру, яка була переобладнана під магазин, для цього неодноразово влаштовував сімейні сварки, скандалив, говорив, що покине родину. Також водив її у підвал, де примушував подарувати квартиру. Не бажаючи втратити чоловіка та бажаючи зберегти родину, вона погодилася і подарувала йому квартиру, але відповідач все рівно розірвав шлюб, що змусило її звернутися до суду, так як вона вважає, що цей договір укладено в результаті збігу складних обставин, якими є ув`язнення у 2012 році її єдиного сина та смерть матері у 2005 році. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що квартира [ADDRESS] , придбавалась ним за гроші, які він заробив як військовослужбовець, коли служив у російській федерації. Пішовши на пенсію і отримавши компенсаційні виплати, в період шлюбу із позивачкою вони придбали деяке нерухоме майно. Все це майно для ведення бізнесу було оформлено на позивачку та її батька. У них була домовленість, що це майно на першу його вимогу буде йому повернуто. Коли ув`язнили їх спільного сина, боячись, що останній може все нажите ним майно програти в карти, він став просити дружину подарувати йому квартиру [ADDRESS] . Позивачка певний час вагалася, але потім погодилася і у приватного нотаріуса Горбаня В.В. 27.06.2014 був оформлений договір дарування. Вказане майно є їх спільною сумісною власністю, про що зазначено в договорі дарування. Вважає позов безпідставним, так як при укладенні оспорюваного договору позивачка не перебувала під впливом «тяжких обставин» і цей договір не укладено нею на вкрай невигідних умовах. В задоволенні позову просив відмовити. Крім того, просив застосувати до правовідносин строк позовної давності, так як з часу укладення договору до дати звернення позивачки до суду пройшло більше 3-х років. Позицію, викладену ним в письмовому відзиві повністю підтримує. Просив в позові відмовити. Виходячи з того, що справа перебувала на розгляді судді Миркушіної Н.С., а після задоволення заяви про відвід останньої, перебувала на розгляді судді Старокожко В.П. та у зв`язку з неможливістю безпосереднього допиту заявлених позивачкою свідків, суд обмежився прослуховуванням звукозапису допиту цих свідків, які проводилися по цій справі в період її розгляду суддею Миркушіною Н.С., про що не заперечували сторони по справі. Третя особа приватний нотаріус Горбань В.В. в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в позові. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено, що 27 червня 2014 року позивачка уклала письмовий договір дарування своєї квартири [ADDRESS] , яка перейшла у власність відповідача [PERSON] . Зазначений Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Горбанем В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 114. В п. 14 Договору зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до справжньої їхньої волі, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних для них умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів. В п. 18.19 Договору зазначено, що кожна із сторін підтверджує, що квартира [ADDRESS] належить обдарованому та дарувальнику на праві спільної сумісної власності, частки в якій, відповідно до ч.2 ст. 64 Сімейного кодексу України, попередньо не виділялися і не визначалися Під Договором містяться власноручні написи прізвищ, ім`я та по-батькові, а також підписи сторін. В ст.727 ЦК України закріплені випадки розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, серед яких: якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей; якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування; якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність; якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена; якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. Суд наголошує, що законних підстав для розірвання договору дарування немає. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В ч.1 ст.230 ЦК України закріплено: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В Постанові Верховного суду України від 18.02.2021 у справі № 526/874/18 зазначено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Тлумачення норм ст.230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Суд вважає, що при укладенні договору дарування від 27 червня 2014 року волевиявлення позивачки було вільним та відповідало її внутрішній волі, договір укладений дієздатними особами, що усвідомлювали наслідки своїх дій підчас його укладення, зміст правочину не суперечить Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, він укладений в письмовій формі і засвідчений нотаріусом. Крім того, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що б свідчили про введення її в оману, вона розуміла правову природи договору дарування, права та обов`язки сторін. За встановлених фактичних обставин справи, вбачається, що позивачка змінила наміри щодо відчуження майна більш, ніж через три роки після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину. На переконання суду, при укладені спірного договору дарування позивачка не перебувала під впливом «тяжких обставин». Позивачка не перебувала в стані вимушеності, скрути чи безвиході. Дарування майна не було викликано якоюсь обставиною, яка не давала позивачці іншого вибору. Навпаки, позивачка радилася зі свідками, зокрема членами своєї родини, подругами, щодо доцільності задоволення прохання відповідача подарувати йому квартиру. В суді встановлено, що як подруга позивачки [PERSON] , так і син позивачки [PERSON] не вказували, що позивачка скаржилася їм на неправомірні дії відповідача, які змушують її вчинити договір дарування на його користь. Хоч вона і говорила їм про такі прохання відповідача, але допитані свідки вказували, що воля подарувати чи не подарувати квартиру повинна виходити від позивачки, і як вона вирішить так і буде. На переконання суду, вказані показання свідків повністю спростовують твердження позивачки, що вимушеність укладення спірного договору. Суд констатує, що підставою для подання вказаного позову стали майнові претензії сторін один до одного, як колишнього подружжя. Також суд констатує, що укладення спірного договору дарування не було вчинено на «вкрай невигідних умовах» для позивачки, так як остання є власницею квартири [ADDRESS] .

Outcome: dismissed