Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТУРБОЕНЕРГО», в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та розрахунковим при звільненні у розмірі 84 346,83 грн. В обґрунтування позову зазначив, що працював в ТОВ «ТУРБОЕНЕРГО» у період з 01.09.2021 по 26.05.2022 на посаді начальника зміни Утилізаційної турбодетандерної електростанції м. Сєвєродонецьк. Наказом №62-К від 26.05.2022 був звільнений за угодою сторін у зв`язку з неможливістю працювати у військовий час на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Претензій щодо виконання роботи у відповідача до позивача не було і немає, втім, відносно оплати виконаної роботи з боку відповідача у позивача наявні претензії, оскільки відповідач порушував свій обов`язок з оплати праці. Так, починаючи з березня 2021 року, виплата заробітної плати здійснювалася із суттєвою затримкою, а з жовтня 2021 року по день звільнення позивача вона так і не здійснена. Позивач звертався до відповідача з письмовою претензією від 18.10.2022 щодо виплати заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Всього заборгованість по заробітній платі станом на 26.05.2022 становить 84 346,83 грн. Оскільки відповідачем не проведено розрахунок з позивачем, останній звернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2022 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 11.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, відповідачу надано строк для подачі відзиву, позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач на повторні виклики в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки він суд не повідомив. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є внутрішньопереміщеною особою відповідно до довідки від 03.11.2022 № 3007-5002295744. У період з 01.09.2021 по 26.05.2022 позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «ТУРБОЕНЕРГО», працюючи на посаді начальника зміни Утилізаційної турбодетандерної електростанції м. Сєвєродонецьк, що підтверджується копією його трудової книжки. Наказом №62-К від 26.05.2022 позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з неможливістю працювати у військовий час. Звільненому працівнику відповідач не виплатив всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, що підтверджується відповідною довідкою відповідача №9 від 09.05.2022 про дохід позивача за період з 01.09.2021 по 30.04.2022, згідно з якою сума до виплати становить 105852,03 грн. Відповідно до виписки по картковому рахунку, на який зараховувалася заробітна плата позивачу відповідачем, позивачу було нараховано заробітну плату: 13.05.2022 - у розмірі 5000,00 грн., 03.03.2022 - у розмірі 1500,00 грн., 17.12.2021 - у розмірі 15005,20 грн., що в загальному складає 21505,20 грн. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 84346,83 грн., із яких: за жовтень 2021 року - 8505,20 грн.; за листопад 2021 року - 15005,20 грн.; за грудень 2021 року - 15005,20 грн.; за січень 2022 року - 15686,98 грн.; за лютий 2022 року - 15222,89 грн.; за березень 2022 року - 14921,36 грн. Матеріалами справи підтверджується, що 18.10.2022 позивач з метою врегулювання спору в позасудовому порядку звертався до відповідача із претензією про виплату заборгованості по заробітній платі в сумі 84346,83 грн. Однак станом на день звернення позивача з позовом до суду заборгованість відповідачем не відшкодована та жодних відповідей на подану позивачем претензію ним надано не було. Будь яких належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин стороною відповідача до суду не подано. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва. Характерними ознаками трудових відносин є: - систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); - підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; - виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту №327 від 28.07.2010; - обов`язок роботодавця надати робоче місце; - дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо. Згідно зі ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як встановлено судом, відповідачем порушувалися строки виплати заробітної плати. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих позивачем у порядку ст.ст. 76, 81 ЦПК України, при звільненні позивача 26.05.2022 відповідач не провів розрахунок при звільненні та між сторонами відсутній спір про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідно до ст. 10 встановлює, що роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку дотримання строку розрахунку при звільненні відповідно до положень ст. 116 КЗпП України. Судом приймаються до уваги розрахунки заборгованості вказаних сум, оскільки жодних належних та допустимих доказів на їх спростування відповідачем не подано, а сумнівів щодо правильності таких розрахунків у суду немає. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 84 346,83 грн. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у відповідності л ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 843,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved