Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить: -стягнути з відповідача на її користь розмір матеріальної шкоди в розмірі 309000,00 грн; -стягнути з відповідача на її користь розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн, -стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] в позовній заяві зазначила, що з відповідачем по справі [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27.01.1996 року, який рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 09.03.2022 року розірваний. В період перебування у шлюбу, а саме 21.12.1996 року вона та відповідач, придбали житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну діяльну від 17.11.2005 року вона є власником земельної ділянки площею 2,0 га на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну діяльну від 17.11.2005 року її брат [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,0 га на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області. За усною домовленістю [PERSON] передав їй свою земельну ділянку в її користування. У 2020 році на вказаних вище земельних ділянках нею самостійно за особисті кошти було посіяно, вирощено та зібрано 15 тон насіння соняшника вартістю 309000,00 грн, які були покладені на зберігання в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Після вчинення домашнього насильства відносно неї відповідачем, вона була вимушена виїхати з домоволодіння, що є сумісною власністю подружжя та посилитись за іншою адресою. Актом про обстеження сараю та насіння соняшника Кегичівської селищної ради від 09.09.2021 року встановлено, що в будівлі сараю знаходиться близько 15 тон насіння соняшника врожаю 2020 року. Відповідач по справі 18.09.2021 року скориставшись тим, що вона виїхала з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , продав її насіння соняшнику у розмірі 15 тон [PERSON] мешканцю с. Кегичівка. За фактом незаконного продажу належного їй насіння соняшнику вона зверталась до органів поліції та цей факт було встановлено. При таких обставинах склалась ситуація при якій відповідач розпорядився її майном, чим спричинив їй матеріальну шкоду у вигляді збитків на суму 309000,00 грн. Крім того, діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 100000,00 грн. Також вказує на те, що врожай соняшнику, який вона зібрала з власної земельної ділянки, яка не є спільним майном подружжя, відповідно до цивільного законодавства є її особистою власністю, а тому звертаючись з вищевказаним позовом до суду нею визначено спосіб захисту своїх прав та інтересів відповідно до вимог ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, тобто відшкодування шкоди власнику, права якого порушені. Рух справи в суді. Ухвалою судді Кегичівського районного суду Харківської області від 10.05.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням голови Кегичівського районного суду Харківської області «Щодо передачі справ з одного суду до іншого» від 09.06.2022 року справу №624/208/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за матеріальну шкоду та стягнення моральної шкоди передано на розгляд до Красноградського районного суду Харківської області, відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 31 ЦПК України так як неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 15.06.2022 року прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за матеріальну шкоду та стягнення моральної шкоди та призначено підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви. Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 08.09.2022 року закрито підготовче засідання по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від представника відповідача - адвоката Ковток О.В. 18.08.2022 року до суду (а.с. 114) надійшли письмові пояснення щодо позову. Вищевказані письмові пояснення від представника відповідача - адвоката Ковток О.В. щодо даного позову, які надійшли через канцелярію суду та через програму «Д-3» канцелярією суду прикріплені в електронному вигляді до даної справи, суд їх сприймає не як відзив на позовну заяву, а як пояснення по суті позову. Аргументи учасників справи в судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - адвокат Євглевського В.О. в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ковток О.В. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки позовні вимоги позивача та докази на які вона посилається є необґрунтованими. Зокрема вказала на те, що Акт про обстеження сараю від 09.09.2021 року не можна вважати належним та допустим доказом, оскільки з нього не можливо зрозуміти як саме комісія визначала вагу соняшника та рік врожаю соняшника без його зважування та проведення лабораторних досліджень. Крім того він складений з грубим порушенням законодавства. Працівниками поліції не встановлювався факт незаконного продажу відповідачем належного позивачу насіння соняшнику у розмірі 15 тон, оскільки на звернення [PERSON] у довідці №274 від 13.04.2022 року, наданій ДОП СПД №1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, вказано про те, що між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт з приводу розподілу майна та їм рекомендовано вирішити майнові претензії в порядку цивільного судочинства. Довідка ПОСП «Рояківка» №11 від 11.02.2022 року не містить інформації про предмет доказування, оскільки в ній не зазначено, яку земельну ділянку розміром 6,2 га позивач обробляла. З висновку суб`єкта оціночної діяльності не вбачається, що ним досліджувалось чи ячмінь ваговий чи насіння соняшник та він складаний зі слів позивачки та експертом не проводились відповідні дослідження (визначення рівня вологості, засміченості, маслянистості та інших лабораторних аналізів, які впливають на вартість соняшника) та в ньому не вказано яким чином встановлено, що соняшник належить позивачу. Також позивачем не надано належних доказів, що вона на правовій підставі використовувала у 2020 році земельну ділянку, яка належить її брату, зокрема договору оренди. Крім того вказувала на те, що позивач вказує занадто завищену врожайність соняшнику на своїй земельній ділянці, так як по Харківській області станом на 30.11.2020 року середня врожайність соняшника склала 2,3т/га. Документи, які надані ПОСП «Рояківка» про отримання послуг тракторного парку, кукурудзи, соняшника та добрива також є неналежними доказами, оскільки відсутні докази, що отримані послуги та майно мають відношення до предмету спору, наприклад що на земельній ділянці вирощувався позивачкою придбаний соняшник та вносились добрива. Крім того вказала на те, що наданий Реєстр приймання зерне від шофера є документом первинного обліку, який ведеться в бухгалтерії підприємства і ведеться лише в одному примірнику, а отже він не міг випадково залишитися у брата позивачки. Крім того даний реєстр підтверджує здачу соняшника на тік, а не перевезення його в домоволодіння за місцем проживання позивачки і він також не містить інформації, яка стосується предмета даного спору. Зокрема в ньому відсутня інформація з якого поля зібраний соняшник та інше. Також посилалась на те, що вражай, який вирощений під час шлюбу, є сумісною власністю подружжя. Пояснення свідків в судовому засіданні. Свідок [PERSON] 17.01.2023 року в судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснив, що [PERSON] це його рідна сестра, а відповідач по справі його колишній зять. Йому на праві власності належить земельна ділянка розміром 2 га, його сестра також має земельну ділянку розміром 2 га. Так як він виїхав проживати в м. Харків, на усній домовленості його земельну ділянку обробляє його сестра за власні кошти, зокрема купує насіння, добрива, по місцю роботи виписувала техніку, сплачувала податки. Сестра обробляє три земельні ділянки, а саме: свою, його та огород, який наданий для розширення господарства. Він був присутнім під час прибирання соняшника, оскільки сестра попросила його про допомогу. Соняшник був прибраний з усієї землі, яку обробляє його сестра, та зважений через вагову, загальна вага соняшника склала 14980 кг. Соняшник поклали на зберігання у сарай сестри за місцем її проживання. На даний час він знайшов у себе документи про зваження соняшника, цей документ залишився в його машині, бо він в цей день допомагав сестрі і не віддав їй перед від`їздом, вказаний документ (накладну видало підприємство в якому працює його сестра). У 2020 році коли зібрали соняшник на нього була низька ціна, у зв`язку із чим його вирішили залишити на зберігання доти, поки не виросте на нього ціна. Вважає, що соняшник вивіз чоловік сестри, на яку суму він не знає, але він не має ніякого відношення до їх з сестрою землі, оскільки в нього є власна земля, яку він обробляє. Йому відомо що соняшник був саме 2020 року врожаю, оскільки у 2021 році вирощувалась кукурудза. Який врожай був зібраний соняшника з його земельної ділянки він не знає, бо весь врожай був зібраний разом. Суд вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 27.01.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 09.03.2022 року розірваний. Під час перебування у шлюбу, а саме 21.12.1996 року сторони придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.11.2005 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 2,000 га, яка розташована на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.11.2005 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 2,000 га, яка розташована на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Згідно довідки Кегичівської селищної ради Красноградського району Харківської області від 07.09.2021 року №213 [PERSON] має в користуванні на території ради земельну ділянку і в 2020 році на площі 2,00 га вирощувала соняшник. Згідно довідки Кегичівської селищної ради Красноградського району Харківської області від 07.09.2021 року №212 [PERSON] має в користуванні на території ради земельну ділянку і в 2020 році на площі 2,00 га вирощував соняшник. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ( п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3 ст. 22 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Таким чином, виходячи зі змісту ст.1166 ЦК України та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а на останнього в даному випадку покладається лише обов`язок доведення факту заподіяння шкоди та її розміру. Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року, справа № 761/6010/15-ц, провадження № 61-15835св18. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Щодо відшкодування матеріальної шкоди суд зазначає наступне. Я встановлено судом, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.11.2005 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 2,000 га, яка розташована на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області та відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.11.2005 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 2,000 га, яка розташована на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області. В позовній заяві позивач посилається на те, що у 2020 році вона самостійно за особисті кошти на належній їй та її брату [PERSON] земельних ділянках було посіяно, вирощено та зібрано 15 тон насіння соняшнику вартістю 309000,00 грн, який відповідачем по справі був проданий без її відома, з приводу чого вона зверталась до органів поліції. Представник відповідача повністю заперечує проти викладеного у позовній заяві, позов не визнає, оскільки позивачкою не доведено ні факт заподіяння позивачем шкоди, ні розмір шкоди. Суд зазначає, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України). Статтею 61 СК України встановлено об`єкти права спільної сумісної власності, а ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачаєтеся з Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.11.2005 року позивач набула право власності на земельну ділянку розміром 2,00 га на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області, сторони по справі не заперечують, що вказана земельна ділянка набута позивачем одержана нею в межах норм безоплатної приватизації, а тому вона є особистою власністю [PERSON] . Відповідно до ст. 58 СК України, якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). Відповідно до ст. 179 ЦК України річ - це предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно ст. 189 ЦК України, продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно положень ЦК України, доходи від речі є економічний приріст від участі речі в цивільному обороті, наприклад орендна плата, відсотки від вкладу в банку, доходи від акцій тощо. З врахуванням вказаного, суд вважає, що врожай вирощений та зібраний позивачем [PERSON] на вказаній земельній ділянці, є її особистою власністю та належить їй особисто, а отже позивачкою вірно обрано спосіб захисту. При цьому позивач відповідно до чинного законодавства повинна довести факт заподіяння шкоди відповідачем та розмір шкоди. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала копію Довідки ДОП СПД №1 ВП№1 Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області №274 від 13.04.2022 року (а.с. 27) про проведення перевірки за заявою [PERSON] в якій заначено, що 04.04.2022 року надійшло повідомлення [PERSON] про те, що її колишній чоловік [PERSON] розпорядився насінням соняшника, яке зберігалась на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що між [PERSON] та [PERSON] систематично виникають конфлікти на ґрунті розподілу майна, яке було надбане в період шлюбу та спільного проживання, рекомендовано вирішити питання в порядку цивільного судочинства, але дана довідка не містить інформації про те, що саме відповідач по справі здійснив продаж соняшника позивача у заявленому розмірі, тобто вказаною Довідкою ВП №1 Красноградського РВП не встановлено факт продажу [PERSON] насіння соняшнику [PERSON] в розмірі 15 тон. Крім того позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано копію Акту про обстеження сараю, та насіння соняшнику, який знаходиться в ньому за адресою: [ADDRESS] від 09.09.2021 року відповідно до якого комісія виявила, в будівлі сараю (всередині) знаходиться близько 15 тон насіння соняшнику; насіння соняшнику врожаю 2020 року, при цьому з даного Акту не зрозуміло, як комісія визначала вагу соняшника та рік врожаю, інформація про це в акті відсутня. Вищевказаний Акт не містить інформації з якою метою комісією 09.09.2021 року було здійснено обстеження домоволодіння (сараю) за адресою: [ADDRESS] , та чи запрошувався до обстеження власник житлового будинку за даною адресою [PERSON] , оскільки він був складений тільки в присутності позивачки [PERSON] . Крім того в даному Акті відсутнє посилання на назву комісії та рішення на підставі якого вона була створена саме для обстеження сараю, та насіння соняшнику, який знаходиться в ньому за адресою: [ADDRESS] . Також в матеріалах справи відсутні докази про врожайність соняшнику у 2020 році. Оцінюючи позовні вимоги про стягнення вартості насіння соняшника на суму 309000,00 грн., суд вважає, що позивач не підтвердила належними доказами розмір шкоди, спричиненої такими діями, оскільки матеріали справи не містять документів, які б підтвердили факт продажу відповідачем насіння соняшника позивача крім того у заявленій нею кількості. Дані відомості відсутні, що позбавляє суд можливості встановити поза розумним сумнівом факт продажу соняшнику, як про це зазначено в позові. Враховуючи викладене, суд не може взяти до уваги лише копію Довідки ДОП СПД №1 ВП№1 Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області №274 від 13.04.2022 року про проведення перевірки за заявою [PERSON] та Акт про обстеження сараю, та насіння соняшнику від 09.09.2021 року, як достатні докази в підтвердження продажу відповідачем насіння соняшнику, оскільки позивачем не доведено, що саме [PERSON] здійснив продаж її соняшника у заявленій нею кількості. Щодо інших доказів наданих позивачем суд зазначає наступне. Довідка № 11 від 11.02.2022р., яка видана ПОСП «Рояківка», містить інформацію про те, що у 2020 році [PERSON] отримала послуги тракторного парку для обробітку земельної ділянки площею 6,2 га. Накладна № 04/3 від 04.05.2020р. містить інформацію про те, що [PERSON] отримала у ПОСП «Рояківка» кукурудзу, соняшник та добриво, без зазначення сорту або виду даної продукції. Але в матеріалах справи не має жодних доказів того, що придбані у ПОСП «Рояківка» речі та отримані послуги мають відношення до предмету спору. Висновок про вартість майна від 22.04.2022 року містить інформацію про ринкову вартість насіння соняшника в кількості 15 тон, і не встановлює факти заподіяння шкоди відповідачем у заявленому позивачем розмірі, оскільки на момент складання даного висновку відповідно до позовної заяви та матеріалів справи об`єкт дослідження був відсутній, тобто звіт експерта був складений на підставі інформації позивачки та експертом не проводилося ані дослідження (визначення рівня вологості, засміченості, масляничності та ін. лабораторних аналізів, які безпосередньо впливають на вартість такого об`єкта, як насіння соняшника), ані зважування, ані огляду безпосереднього об`єкта дослідження - насіння соняшника. При цьому твердження позивача про належність їй насіння соняшнику вирощеного на земельній ділянці, яка належить на праві власності її брату [PERSON] , суд сприймає критично, оскільки викладені факти в позовній заяві не підтверджені жодними доказами доданими до позовної заяви, зокрема не підтверджене право користування даною земельною ділянкою, докази які додані до позову свідчать про те, що саме [PERSON] належить земельна ділянка і що він вирощував у 2020 році насіння соняшнику на своїй земельній ділянці (довідка Кегичівської селищної ради від 07.09.2022 року №212). Пояснення [PERSON] , як свідка в даній справі, суд сприймає критично, оскільки він є братом позивачки та його пояснення спростовуються матеріалами справи, так як відповідно до довідки Кегичівської сільської ради саме він вирощував у 2020 році соняшник на своїй земельній ділянці. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А отже докази обробітку позивачкою земельних ділянок у зазначених в позові розмірах відсутні. Для сільгосппідприємств діють правила оформлення первинних документів, що передбачені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-ХІV та Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Мінфіну України від 24.05.1995 р. № 88. Реєстр приймання зерна від шофера відноситься до документів первинного обліку, які використовуються сільськогосподарськими підприємствами під час застосування одного із трьох методів обліку врожаю зернової продукції, а саме методу використання талонів. Отже, наданий позивачкою Реєстр прийому зерна від шофера не може вважатися належним доказом у даній справі, так як він також не містить інформації щодо предмету доказування, оскільки він не доводить, що 18.09.2020 року зібраний врожай соняшника вагою 14980 тон був перевезений у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами факт заподіяння відповідачем їй матеріальної шкоди, зокрема не доведено ані факт збирання 15 тон соняшнику врожаю 2020 року та його зберігання протягом року в сараї домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , ані факт його продажу відповідачем третім особам, ані право власності позивачки на 15 тон насіння соняшнику, ані розміру заподіяної відповідачем матеріальної шкоди. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. В позовній заяві позивач просить стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Враховуючи, що при розгляді справи суд не встановив факт заподіяння відповідачем позивачу матеріальної шкоди, за таких обставин відсутні підстави для задоволення позову у частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди, оскільки вона є похідною від доведеності основних позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди за їх недоведеністю. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: dismissed