Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

У лютому 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2019 року та мають спільну дитину: [PERSON] , 2020 року народження. Після припинення спільного проживання неповнолітня дитина проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач надає допомогу нерегулярно та недостатньо для повного забезпечення дитини. Для повноцінного та всебічного розвитку дитини є необхідним стягнення аліментів в розмірі частини доходу відповаідача. Саме такий розмір аліментів забезпечить утримання дитини, його розвиток, вивчення іноземної мови та задоволення інших потреби дитини. Крім того, вона не має можливості працювати, зважаючи на вік дитини, постійно займається його вихованням та доглядом, отримує лише соціальні виплати. Тому на підставі ст.84 СК України відповідач, як батько дитини, зобов`язаний також сплачувати кошти і на її утримання в розмірі частини його доходу. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : аліменти на утримання дитини [PERSON] , 2020 року народження, в розмірі частини всіх його доходів щомісячно з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття; аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від заробітку щомісячно, але до досягнення дитиною трьох років; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16 березня та 20 березня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідач вказав, що після народження сина він добросовісно та весь час виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини. Після повномасштабного вторгнення він продовжував надсилати кошти позивачу в розмірі 4-5000 грн. щомісячно, що перевищує прожитковий мінімум на дитину відповідного віку. Позивачка також жодного разу не зверталась до нього з проханням сплачувати кошти і на її утримання до досягнення дитиною трьох років. Тому право позивача є не порушеним. Просив відмовити в задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дитини, на утримання дружини та витрат на правову допомогу. У судове засідання представник позивача та позивачка не зявились. Подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав в частині сплати аліментів на дитину в розмірі частини. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити як необґрунтованих. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 29 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Києво-Святошинського районного Київської області від 26 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. З пояснень сторін встановлено, що на час розгляду справи сторони проживають окремо, неповнолітня дитина проживає та перебуває на утриманні [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин між подружжям склались напружені відносини. Батько [PERSON] перераховував кошти на утриманні дитини, але по суті сторони по справі не можуть погодити розмір щомісячних платежів. Тому суд критично оцінює твердження представника відповідача про відсутність спору та не порушення прав позивача. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. При вирішенні розміру стягуваних аліментів, суд враховує вік дитини, потребу її в засобах гігієни (шампуні, мило, тощо), різноманітності харчування, витрати направлені на розвиток, витрати на придбання одягу, витрати на купівлю ліків, витрати на оздоровлення, лікування та фізичного розвитку, витрати на школу, тобто загальні витрати. На підтвердження витрат на дитину позивачка не надала чеків, квитанцій, договорів, тощо, інших доказів несення нею таких витрат. При розгляді справи позивач стверджував про імперативність її права на стягнення аліментів, суд погоджується з такими доводами позивача, оскільки з нею проживає неповнолітня дитина. Разом з тим, суд вважає, що при вирішенні справ про стягнення аліментів позивач зобов`язаний також довести бажаний розмір аліментів, а не лише вказати певний розмір, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами дітей та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд також враховує матеріальний стан батька дитини [PERSON] , який повідомив, що середньомісячний дохід складає біля 20 000 грн. З медичної документації вбачається, що [PERSON] потребує медичного лікування. Доказів на спростування даного доказу позивач суду не надав. При вирішенні спору суд зобов`язаний враховувати дійсний матеріальний стан платника аліментів, а не матеріальний стан, який існував кілька років тому. Таким чином судом встановлено, що дитина сторін на даний час проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач працює, потребує лікування. Беручи до уваги обов`язок обох батьків утримувати неповнолітню дитину, враховуючи положення норм законодавства, що регулюють дані відносини сторін у даній справі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] , 2020 року народження, в розмірі 1/4 частини доходу відповідача, оскільки саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення, враховуючи рівні обов`язки батьків, на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Визначений розмір аліментів відповідає інтересам дитини, а також засадам розумності та справедливості. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини (жінки) на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка (батька дитини) надавати таке утримання. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно ч.2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Судом встановлено, що син сторін [PERSON] , 2020 року народження, проживає разом з матір`ю, відсутні докази надання відповідачем допомоги на особисте утримання [PERSON] , з`ясувавши всі фактичні обставини справи та враховуючи, що відповідач належних та допустимих доказів про наявність на його утриманні інших осіб, щоб унеможливили сплату аліментів на утримання дружини, не надав, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, а тому враховуючи фінансові можливостей відповідача, стягнені аліменти на утримання дитини, стягує з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/10 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 23 лютого 2023 року до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. В іншій частині суд відмовляє, оскільки позивачка також отримує соціальні виплати на дитину та не обґрунтовує заявлений розмір аліментів своїми потребами, а не лише доходом та можливостями відповідача їх сплачувати. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial