Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй та її сину - [PERSON] на праві власності належить по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі, крім неї та її сина, з 2009 року зареєстровані [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Шлюб між відповідачем та [PERSON] було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.06.2020. Відповідач та онук позивача не проживають у вказаному житловому приміщенні з 01.01.2021, та ні позивачу, ні її сину не відомо де вони зараз проживають. Приміщенням зазначеної квартири [PERSON] та [PERSON] не користуються без поважних причини, ніяких їх особистих речей в квартирі немає. За такого, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.11.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.02.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач відзиву на позовну заяву не надала, причини своєї неявки суду не повідомила. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади. Представник третьої особи надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності та ухвалити рішення з врахуванням інтересів дитини. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2008,посвідченого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради, позивачу та [PERSON] на праві спільній часткові власності належить квартира [ADDRESS] , по частці кожному. Вказані обставини також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка №286016848 від 22.11.2021. Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23075-000533208-037-08 від 27.10.2021 та витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва №16.27-242283-2021 від 22.11.2021 за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , [INFO] . Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача слідує, що [PERSON] (син позивача) перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Згідно рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.06.2020 по справі №489/2032/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказаним рішенням також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Актом від 28.10.2021, засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та головою правління ОСББ «Паркове-3» Лашковим А., підтверджується, що відповідач та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з 01.01.2021. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради №4423/02.02.01-22/04/22 від 29.11.2022 орган опіки вважає недоцільним визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що [PERSON] понад один рік не проживає за адресою нерухомого майна позивача, чим позбавляє позивача можливості у повній мірі використовувати своє право власності на належну їй квартиру, та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратила право на користування цим житлом, а тому позов в часині визнання [PERSON] такою, що тратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимоги про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За положеннями частини третьої статті 160 ЦК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Підстава, на якій місце проживання неповнолітньої дитини реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах, за фактом народження. Такий висновок відповідає позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18). У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.10.2010. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, враховуючи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про недоцільність визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, згідно якого [PERSON] не має іншого помешкання для реєстрації, те, що проживання дитини є похідним від права батьків (або одного з них), доказів визначення місця проживання з одним із батьків немає, та те, що батько дитини є співвласником спірної квартири, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. На підставі статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 454,00 грн.

Outcome: partial