Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Ржевуськ Млин» про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що між ним та ТОВ «Ржевуськ Млин» була укладена усна угода, згідно умов якої він, як продавець, продає належне йому зерно пшениці, а відповідач, як покупець, купує зерно пшениці та перераховує продавцю кошти у порядку поставки у спрощеній формі. На отримане від нього зерно пшениці відповідач видав йому первинний обліковий документ - видаткову накладну без номера, датовану 24.05.2021 року, підписану головним бухгалтером товариства та посвідчену печаткою. Відповідач зобов`язувався повністю розрахуватися з позивачем протягом 30 банківських днів, тобто до 24 червня 2021 року. Проте відповідач до цього часу кошти позивачеві сплатив частково та почав ухилятися від сплати решти боргу. Сума несплаченого на даний час боргу складає 16170 (шістнадцять тисяч сто сімдесят) грн. 00 коп. На письмове звернення позивача від 20.12.2021 року щодо погашення боргу відповідач взагалі не відреагував. Відповідно до домовленості позивач повністю виконав взяті на себе зобов`язання, що підтвердив відповідач виданою видатковою накладною. Строки остаточної оплати закінчилися 24.06.2021 року. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст. 526, 530, 625 ЦК України, просить стягнути на його користь із ТОВ «Ржевуськ Млин» борг в сумі 16493 грн. 40 коп., із яких основний борг 16170 грн. 00 коп. та інфляційні нарахування в сумі 323 грн. 40 коп. Ухвалою судді від 02.03.2022 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 16, 17). Представник відповідача - адвокат Щавінський К.С., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 69, 78, 83), в судові засідання, призначені на 13.01.2023 року, 08.02.2023 року та 16.03.2023 року не з`явився, проте 16.03.2023 року до суду каналами електронної пошти направив заяву, в якій просить відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки 16.03.2023 року о 15 год. 00 хв. представляє інтереси скаржника в Липовецькому районному суді Вінницької області. За змістом п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник відповідача ТОВ «Ржевуськ Млин» - адвокат Щавінський К.С., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, жодного разу не з`явився в судові засідання. За таких обставин суд дійшов висновку про проведення судового засідання за відсутності представника відповідача. 16.03.2023 року в судовому засіданні судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Скалецький О.О. позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Щодо заяви представника відповідача про відкладення судового засідання покладається на розсуд суду, проти заочного розгляду справи не заперечує. Просив долучити оригінал накладної до матеріалів справи, проте суд відмовив у задоволенні клопотання, так як копія такої накладної не була направлена відповідачу. Також повідомив, що ціна на зерно складала 6500 грн. 00 коп. за одну тонну та пояснив, що літери «Б», «Т» та «Н» у накладних означають «брутто», «тара» та «нетто» відповідно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 13.01.2023 року пояснив, що в 2021 році він та [PERSON] двічі вантажним автомобілем «Камаз» здійснювали вивіз зерна пшениці на територію ТОВ «Ржевуськ Млин». [PERSON] особисто отримував видаткові накладні. Директор ТОВ «Ржевуськ Млин» розраховувався частинами за поставлене зерно пшениці з [PERSON] грошовими коштами в готівковій формі. Заслухавши представника позивача - адвоката Скалецького О.О., дослідивши матеріали справи, встановивши всі фактичні її обставини, на яких ґрунтується позов, визначившись із суттю та характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Згідно із ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Згідно із частинами 1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Співвідношення окреслених положень чинного законодавства дозволяє стверджувати, що договори купівлі - продажу та поставки мають спільні риси, а саме вони є консенсуальними, тобто вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов; мають спільну економічну природу - платна передача товару від одного суб`єкта до іншого; за обома договорами товар переходить до покупця у власність; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо відносини не врегульовані законодавством про поставку. Звідси можна зробити висновок, що договір поставки є одним з різновидів договору купівлі-продажу, що має свої особливості, які, з поміж іншого, полягають в тому, що суб`єктом договору поставки, на відміну від договору купівлі - продажу, є продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність. Із матеріалів справи не випливає, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми права, предметом правового регулювання яких є виникнення, виконання та припинення зобов`язань за договором купівлі - продажу. За правилами частин 1, 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Законодавцем окремо не регламентовано форму договору - купівлі продажу зерна пшениці. Разом із цим, згідно із пунктом 2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Частиною1 ст.207 ЦК України урегульовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) . Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Сукупний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що договір - купівлі продажу зерна пшениці між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Проте, чинне законодавство не містить імперативного застереження щодо недійсності такого договору, укладеного між юридичною та фізичною особою, лише через недотримання його письмової форми. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За частиною 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022 року у справі №947/22756/19 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». Звертаючись із позовом до суду, [PERSON] покликався на те, що факт укладання договору купівлі - продажу зерна пшениці та виконання ним його умов доводиться показами свідка та видатковою накладною. За змістом п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України. У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги покази свідка як доказ укладання договору купівлі - продажу зерна пшениці та його виконання позивачем, позаяк вони не відповідають критерію допустимості в розумінні положень ст.78 ЦПК України. Надаючи оцінку видатковій накладній, суд виходить із того, що у ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно із приписами ч.1 ст.662, ст.663, ч.1 ст.664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Відповідно до частин 1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5). Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 року у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції. У пункті 33 постанови Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи. Суд звертає увагу на ту обставину, що накладна від 24.05.2021 року не містять підпису особи у графі «Відпустив», а також прізвище « [PERSON] » міститься у графі « Одержано », а не « Відпущено ». Поряд із цим, ця накладна містить підпис особи без розшифрування в графі «Гол. бухгалтер», засвідчений відтиском печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Ржевуськ Млин» (а.с. 5). У постанові від 20.12.2018 року у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними. Крім того у п.7.7 постанови Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №916/922/19 сформульовано правовий висновок, який зводиться до того, що встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні). Відповідач не надав суду будь - яких доказів, які б свідчили про те, що печатка була загублена службовими особами ТОВ «Ржевуськ Млин», викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа, зокрема позивач. З урахуванням наведеного суд вважає, що обумовлені у цій накладній вищезазначені відомості є достатніми для ідентифікації осіб, які брали участь у здійсненні майнового - правових операцій, якими в даному випадку є сторони по справі, та встановлення назви підприємства, від імені якого складено документ. Застосування у накладній літер «Б», «Т» та «Н» суд не вважає істотним недоліком, позаяк вони відповідають загальновживаним термінам «брутто», «тара» та «нетто» відповідно. Зокрема, нетто (італ. netto - чистий) - антипод брутто, означає щось очищене від зайвого. Крім того, у ч.2 ст.691 ЦК України обумовлено, що якщо ціну встановлено залежно від ваги товару, вона визначається за вагою нетто, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу. Відтак, цифри навпроти літер «Н» у видатковій накладній слід розуміти як вага поставленого зерна пшениці. Зазначення у видатковій накладній від 24.05.2021 року (а.с. 5) цифри «6500» у графі «ЦІНА без ПДВ», на думку суду, вочевидь слід ототожнювати із вартістю зерна пшениці, що становить 6500 грн. 00 коп. за одну тонну, що узгоджується із нормою ч.2 ст.691 ЦК України та наданими в судовому засіданні поясненнями представника позивача. Визначаючись із вирішенням питання про вартість товару за цією видатковою накладною, суд бере до уваги, що відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. За загальними принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (ст.ст.12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами. Проте, ТОВ «Ржевуськ Млин» відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, не подав, як і жодних доказів на спростування наведених у позовній заяві доводів [PERSON] . З огляду на викладене та ураховуючи практику ЄСПЛ щодо принципу «балансу вірогідностей», суд дійшов висновку, що викладені у видатковій накладній від 24.05.2021 року відомості не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містить відомості про дату складання документу, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо, а тому доводять факт укладання між сторонами договору купівлі - продажу зерна пшениці та виконання позивачем своїх договірних зобов`язань, що полягає у продажу відповідачеві 20,180 тонн зерна пшениці на загальну суму 131170 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Скалецький О.О. стверджував, що відповідач сплатив позивачу за продане зерно пшениці 115000 грн. 00 коп., вказана обставина відповідачем не заперечувалася. Отже, заборгованість відповідача перед [PERSON] за згаданим договором купівлі - продажу становить 16170 грн. 00 коп. 20.12.2021 року позивачем [PERSON] на ім`я директора ТОВ «Ржевуськ Млин» направлена заява з вимогою доплатити йому 16170 грн. 00 коп. боргу за продане зерно пшениці (а.с. 10). Також у заявлених позовних вимогах до відповідача позивач просив стягнути на його користь інфляційні втрати в сумі 323 грн. 40 коп., що розраховані за період з 01 липня 2021 року по 10 листопада 2021 року. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 922/175/18). Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Розраховуються інфляційні втрати за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період. Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур`єр". Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними. Місяць Індекс інфляції Джерело інформації Липень 2021100,10%"УК" від 11.08.2021 р. № 154 Серпень 202199,80%"УК" від 11.09.2021 р. № 175 Вересень 2021101,20%"УК" від 12.10.2021 р. № 197 Жовтень 2021100,90%"УК" від 11.11.2021 р. № 217 У період з 01.07.2021 року по 10.11.2021 року індексація на суму 16 170,00 грн.[Сукупний індекс інфляції] = 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 102,008% (за період Липень 2021 - Жовтень 2021) [Інфляційні нарахування] = 16 170,00 грн. (сума боргу) ? 102,008% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 16 170,00 грн. (сума боргу) = 324,77 грн. Отже, станом на 10.11.2021 року загальна сума інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання становить 324 грн. 77 коп. Разом із цим, відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на вищезазначене, із відповідача необхідно стягнути на користь позивача інфляційні втрати в межах заявлених позовних вимог у сумі 323 грн. 40 коп. Таким чином, на користь позивача із відповідача підлягають стягненню в якості боргу за договором купівлі - продажу зерна пшениці грошові кошти в сумі 16170 грн. 00 коп. (131170 грн. 00 коп. - 115000 грн. 00 коп.) та інфляційні втрати в сумі 323 грн. 40 коп., а разом - 16493 грн. 40 коп. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так, позивачем [PERSON] згідно квитанції про сплату № 54761 від 03.11.2021 року сплачено судовий збір при подачі до суду позову в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., який відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Ржевуськ Млин» на його користь. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із наступного. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] надав: -ордер серії ВН № 153282 від 20.11.2021 року, виданий адвокатом Скалецьким О.О. (а.с. 6); -договір про надання правової допомоги від 20.10.2021 року, укладений із адвокатом Скалецьким О.О., відповідно до п. 5 якого за надання правової допомоги замовник сплачує адвокату гонорар в сумі 5000 грн. 00 коп. (а.с. 7); -розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу у цивільній справі від 20.10.2021 року, підписаний [PERSON] та адвокатом Скалецьким О.О. (а.с.9); -квитанцію до прибуткового касового ордера №75 від 20.10.2021 року, згідно із якою [PERSON] сплатив адвокату Скалецькому О.О. на підставі договору про надання правової допомоги 5000 грн. 00 коп. (а.с. 8). При цьому представник ТОВ «Ржевуськ Млин» не заявляв клопотання про зменшення витрат позивача [PERSON] на оплату правничої допомоги адвоката. На підставі викладеного суд вважає, що із ТОВ «Ржевуськ Млин» необхідно стягнути на користь [PERSON] судові витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 5000 (п`ять тисячі) грн. 00 коп.

Outcome: approved