Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» через свого представника Безменка Микиту Євгеновича звернулося до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про виселення. В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідачі порушили умови договору іпотеки, а саме, зареєструвалися у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки. У зв`язку з цим, вони не мають права користування квартирою та підлягають виселенню. Ухвалою суду від 10.01.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі. Відповідачі в судове засідання також не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення, наявні в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без їх участі до суду не надходили, відзиву на позов від відповідачів також не надходило. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2023 року постановлено провести заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 25.03.2008 року уклали кредитний договір № DNHDGA0000000553. Відповідно до п. 8.1. вищезазначеного кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.03.2008 року по 25.03.2028 року включно, у вигляді кредиту у розмірі 87000,00 дол. США на наступні цілі: 7000 дол США - на споживчі цілі, а також 17000 дол. США - на сплату страхових платежів. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (шомісячний платіж) у сумі 802,88 дол. США зідно графіку погашення кредиту. Згідно п. 8.1.1., позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у договорі. Відповідно до п. 8.2., для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашения заборгованості по кредиту: відсоткам, винагороді та іншим платежам. Позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розмішених на рахунку, шо відповідає платіжній картці, емітованої «ПриватБанком», Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред`явлення позичальником документа, що підтверджує сплату забортованості іншим способом. Згідно п. 8.3., забезпеченням виконання позичальником зобов?язань за даним договором виступає іпотека житлового будинку, загальною площею 52.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельні ділянки загальною площею 0,2500 га | 0,0001 га. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHDGA0000000553, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 25.03.2008 року уклали договір іпотеки DNHDGA0000000553. Згідно п. 35.3. договору іпотеки, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 52,70 км.м., житлова площа 29,30 кв.м. Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03.09.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. за №854. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий БТІ 21.09.2004 року за № 4803465, реєстраційний номер № 6287510. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 35.5. вищезазначеного договору, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 505000 грн. Згідно п. 20.12. розділу «Права та обов`язки» договору іпотеки від 25.03.2008 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Пунктом 24 розділу «Звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки» встановлено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Відповідно до відповіді на запит приватного виконавця №2685 Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, листом від 18.06.2021 №648 повідомляє, що згідно облікових даних за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] , ?? [PERSON] [INFO] ; ?? [PERSON] [INFO] ; ??? [PERSON] [INFO] ; ?? [PERSON] [INFO] ; ?? [PERSON] [INFO] . Згідно статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 2 статті 156 ЖК Української РСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно з частинами 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Судом встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] [INFO] та ?? [PERSON] [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] по теперешній час. Крім того, суд звертає увагу на те, що діти за фактом свого народження набули право проживання та, відповідно, реєстрації за місцем проживання батьків. У зв`язку з цим, суд доходить висновку, що відсутні порушення умов іпотечного договору, так як не потрібно було отримувати згоду власника будинку на вселення неповнолітніх дітей. Також суд зауважує на тому, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 31.01.2005 року, тобто ще до укладення договору іпотеки. Крім того, щодо [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованих за вказаною вище адресою, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно частин 3, 4 статті 109 ЖК Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Суд звертає увагу на те, що в позовній заяві та доданих матеріалах відсутні відомості щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за адресою: [ADDRESS] і такі вимоги позивачем також не заявляються у даному позові. Крім того, позивачем не доведено, що реєстрація у будинку за вказаною вище адресою іпотекодавця та членів його сім`ї, порушує права позивача та перешкоджає йому реалізувати, у передбачений законом спосіб, права іпотекодержателя. На підставі цього, суд доходить висновку, що положення ст. 109 ЖК Української РСР до даних правовідносин не застосовуються, а відсутність отримання від іпотекодержателя письмової згоди на реєстрацію у предметі іпотеки, не є підставою для виселення осіб, зокрема неповнолітніх дітей, із житлового приміщення. Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про виселення є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed