Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва у листопаді 2020 року надійшла первісна позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом первісного позову є: 1. Визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . 2. Заборона [PERSON] та/або будь-яким іншим особам змінювати місце проживання дитини [PERSON] з місця проживання з батьком [PERSON] на місце проживання з матір`ю [PERSON] та/або будь-якою іншою особою. 3. Зобов`язання [PERSON] та/або будь-яких інших осіб, за обставин зміни місця проживання дитини [PERSON] , повернути дитину [PERSON] її батьку [PERSON] протягом одного календарного дня та передати дитину батькові. 4. У разі не повернення дитини [PERSON] її батьку [PERSON] протягом одного календарного дня відібрати/відбирати негайно у матері [PERSON] та/або будь-яких інших осіб, у яких знаходиться дитина [PERSON] , та повернути дитину [PERSON] її батьку [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.11.2020 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. В лютому 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла зустрічна позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом зустрічного позову є: 1. Визнання місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.02.2022 р. зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дитини об`єднати в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Первісна позовна заява обґрунтована тим, що 16.08.2008 р. зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] . Сторони від шлюбу мають сина: [PERSON] (далі - дитина), який народився [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2015 р. шлюб між сторонами розірвано. Фактично сторони проживають окремо один від одного з квітня 2013 р. Дитина з липня 2019 р. проживає разом із батьком та знаходиться на його повному утриманні. Мати не несе будь-яких матеріальних витрат на дитину. Позивач за первісним позовом має постійне джерело доходу та здатен утримувати дитину, забезпечувати їй якнайкращі умови життя та розвитку. Позивач за первісним позовом до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває; спиртні напої та наркотичні засоби не вживає, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. Випадків аморальної поведінки не вчиняє. Крім того, позивач за первісним позовом є освіченим та вихованим, порядною людиною, гарним батьком, тощо. Крім того, вважає, що є значна вірогідність того, що за місцем проживання відповідача за первісним позовом дитина стикнеться з повідомленням їй інформації, що руйнівно впливає на прив`язаність та її позитивний психоемоційний зв`язок з батьком. Від [PERSON] надійшов відзив на первісну позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] в період з 06.07.2019 року по теперішній час незаконно позбавив волі та викрав їх спільну дитину [PERSON] , оскільки незаконним позбавленням волі є випадки, коли воно здійснюється не відповідно до Конституції та Законів України, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана ВР України. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] в період з 06.07.2019 року по теперішній час незаконно позбавив волі та викрав їх спільну дитину [PERSON] , останній тримається за невідомою адресою, що підтверджується листами та актами перевірок службою у справах дітей. Як докази упередженості та тортур свідчать аудіо-записи телефонних розмов до викрадення і після. Від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що у матеріалах справи взагалі відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, як за первісним, так і за зустрічним позовом. Наразі при наданні письмового висновку, має бути спершу проведена робота відповідними службами по місцю проживання кожного із батьків. Крім того, потребують врахуванню судом та відповідно надана оцінка в контексті наявності фактів домашнього насильства з боку матері і відповідно аргументується безпідставність зустрічного позову. На час розгляду справи, дитина досягла 12 років, тому її думка повинна бути врахована судом і без врахування такої думки дитини рішення буде незаконним. Від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив. Від [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення. В судовому засіданні, яке відбулось 16.03.2023 року, позивач за первісним позовом та його представник підтримали первісну позовну заяву в повному обсязі та просили задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позові. Також, заперечили проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні, яке відбулось 16.03.2023 року, відповідач за первісним позовом та її представник підтримали зустрічну позовну заяву в повному обсязі та просили задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позові. Також, заперечили проти задоволення позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа-1 в судове засідання, яке відбулось 16.03.2023 року, не з`явилась, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа-2 в судове засідання не з`явилась, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа-3 в судове засідання не з`явилась, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, думку дитини, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні вимог первісного позову та задоволення зустрічного позову, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 16.08.2008 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , відповідний актовий запис за № 536. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина: [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2015 р. у справі №761/13633/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У Висновку виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 26.01.2023 року, зазначено, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Гатненської ради Фастівського району Київської області вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Обоє батьків позитивно характеризуються, працюють та мають стабільний дохід, забезпечені житлом, і в змозі забезпечити належні побутові умови для проживання дитини, її безпечного і здорового зростання, фізичного розвитку. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Суд звертає увагу на те, що незважаючи на те, що [PERSON] тривалий час проживає з батьком, де для нього створені належні умови проживання і розвитку, і між дитиною та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок, що стало наслідком перешкоджання батьком у побаченні і прийнятті участі матері у вихованні сина, - місце проживання дитини слід визначити з матір`ю, що буде відповідати інтересам дитини. Суд вважає, що проживання [PERSON] з батьком, не буде сприяти забезпеченню найкращих інтересів дитини, гармонійному розвитку та зв`язку з матір`ю, оскільки батько не надає можливості зустрічатися та спілкуватися матері з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один до одного та якнайкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини. Також, суд виходить із того, що обставин, які б давали підстави вважати, що з боку матері мало місце неналежне виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини не встановлено. Суд встановив обставини, які характеризують як батька так і матір дитини, а також врахував відносини, які склались між ними з часу народження [PERSON] , [INFO] , обставини за яких дитина була розлучена з матір`ю, а також факт неможливості спілкування матері з дитиною через створені батьком перешкод у побаченнях та спілкуванні з сином та участі у його вихованні. При цьому, суд відхиляє посилання [PERSON] на те, що сама дитина не бажає спілкуватися з матір`ю з тих підстав, що таке ставлення дитини до матері вибудувалося в результаті тривалого впливу [PERSON] , який негативно ставиться до [PERSON] . Про негативне ставлення самого [PERSON] до [PERSON] свідчить його поведінка спрямована на встановлення перешкод у спілкуванні з дитиною, переховування дитини від матері, не виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 19.04.2022 року про забезпечення позову. Суд, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме те, що безпосередня участь матері у житті її дитини була припинена через створені батьком перешкоди у спілкуванні матері і дитини (переведення дитини на віддалене навчання, не допуск матері до дитини), що вже мало місце з 06.07.2019 року, не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком, і вважає, що такий висновок суперечить інтересам дитини, з урахуванням віку дитини та відсутності будь-яких обставин, щоб свідчили про неналежне виконання матір`ю дитини своїх батьківських обов`язків до моменту розлучення дитини з матір`ю. Крім того, суд звертає увагу на те, що при перевірці місця проживання дитини для складання висновку, орган опіки та піклування не взяв до уваги завчасне повідомлення матері про неможливість прибути на засідання комісії 17.01.2023 року та 24.01.2023 року, у зв`язку із її перебуванням за межами території України та поверненням до України 25.01.2023 року. Під час з`ясування думки дитини, остання зазначила, що любить свою матір, при тому висловлювалась, що якщо вона буде проживати із матір`ю, то ніколи не побачить батька, чого дитина не бажає. Також, суд звертає увагу, що під час розгляду справи, [PERSON] неодноразово зазначив, що яке б рішення не прийняв суд, особисто [PERSON] буде вирішувати з ким буде проживати дитина. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не виконує вимоги ухвали про забезпечення позову, якою встановлено графік спілкування матері та дитини на час розгляду справи. Також, як повідомив [PERSON] , після початку військових дій він фактично вивіз дитину за межі України з своєю громадянською дружиною і до жовтня 2022 року дитини знаходилась закордоном. При цьому, він зазначив, що він сам не виїжджав за межі України. Отже, дитина після початку військових дій до жовтня 2022 року була позбавлена батьківського піклування, при тому, що [PERSON] , мала можливість за кордоном піклуватись про дитину і не мала перешкод для перетину кордону. [PERSON] неодноразово зазначив, що дитина не бажає бачити матір, проте, жодного доказу не було надано в підтвердження слів [PERSON] . Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про те, що визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду. В контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам, суд дійшов висновок про задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову. Крім того, інші позовні вимоги за первісним позовом, не підлягають задоволенню, у зв`язку із тим, що вони є похідними від вимоги про визначення місця проживання дитини. Крім того, суд роз`яснює сторонам, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено, як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Outcome: approved