Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», АТ «Укргазвидобування», в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним наказ від 08.12.2021 № 1515 «Про відсторонення від роботи працівників філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», яким з 09 грудня 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 [PERSON] , комплектувальника виробів та інструменту Служби ремонтно-механічної (0713) Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти (07); та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (відсторонення) за період з 09.12.2021 по 01.03.2022 року в сумі 32064,78 грн (а.с.1-19,89) Рух справи. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.01.2022 року відкрито провадження в цивільній справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом в судове засідання учасників справи. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.02.2022 року визнано явку сторін в судове засідання обов`язковою (а.с 67) 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому неодноразово продовжений. Розгляд справ, окрім невідкладних, згідно Рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022 року, визначався відповідно до особливостей роботи судів в умовах воєнного стану, виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні та необхідності забезпечення безпеки учасників та працівників суду. 11 липня 2022 року надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог (а.с.89) 04.08.2022 року до канцелярії суду надійшло клопотання представника відповідачів [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовною заявою І.Прутяної до набрання законної сили рішенням у справі № 640/29053/21 про оскарження наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року про визнання протиправним та нечинним Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (а.с.95-97) 15 вересня 2022 року ухвалою Зміївського районного суду Харківської області зупинено провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», АТ «Укргазвидобування», про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час відсторонення, - до ухвалення рішення Великою Палатою Верховного Суду по цивільній справі № 130/3548/21, пов`язану з очевидною необхідністю формування єдиної правозастосовної практики у справах про відсторонення працівників від роботи з підстав їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. 02 березня 2023 року провадження в цивільній справі № 621/47/22 поновлено в зв`язку з ухваленням Великою Палатою Верховного Суду остаточної постанови від 14.12.2022 року по справі № 130/3548/21 та призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання. Позиції сторін по справі. Позивач в обґрунтування позову зазначила, що наказом в.о.директора філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» від 08.12.2021 № 1515 «Про відсторонення від роботи працівників філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» позивача [PERSON] , комплектувальника виробів та інструменту Служби ремонтно-механічної (0713) Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти (07) було відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19. Вказаний наказ позивач вважає незаконним, протиправним, та таким, що прийнятий з істотним порушенням норм чинного законодавства, оскільки статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 46 Кодексу законів про працю України визначено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ч.1,ч.2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковими профілактичними щепленнями визначені щеплення від дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто, щеплення проти COVID-19 не внесено до переліку обов`язкового профілактичного щеплення у порядку, встановленому законом. Крім того, рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях (зокрема, на території Харківської області) головним державним санітарним лікарем області не приймалося, стан епідемії не оголошувався. Рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України у спосіб, що не відповідає вимогам Конституції. Крім того, прийнятими нормами допускається праця робітників без щеплення проти COVID-19, які мають протипоказання проти такої, а отже позивач опинилася в значно гіршому становищі, ніж вище зазначені громадяни, які можуть безперешкодно працювати і заробляти на життя своєю працею. Нормами законодавства України про охорону здоров`я передбачена проінформована згода пацієнта для застосування методів діагностики, профілактики та лікування, а відсутність будь-якої інформації про наслідки та ускладнення після вакцинації створює загрозу життю й здоров`ю позивача, яка є інвалідом ІІІ групи. В зв`язку з викладеним просила задовольнити позовні вимоги. Відповідачі - Акціонерне товариство «Укргазвидобування» та філія Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» - не погодилися з пред`явленим позовом та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідачів Акціонерного товариства «Укргазвидобування» та філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» Г.Балабанов надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що оскаржуваний наказ № 1515 від 08.12.2021, виданий роботодавцем позивача, є похідним від Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зі змінами). Так, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2, на період дії карантину, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ № 83 від 04.03.2015. До вказаного Переліку віднесено Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (відповідача). Вказаний Наказ Міністерства охорони здоров`я є чинним, пройшов установлену законом реєстрацію нормативного акту. Випадки відсторонення працівника від роботи визначені статтею 46 КЗпП, згідно якої допускається відсторонення в інших випадках, передбачених певним нормативним документом . Тлумачення терміну «Законодавство» міститься в рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/98 від 09.07.1998 року, під яким розуміють закони України, чинні міжнародні договором України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів, прийняті в межах повноважень та відповідно до Конституції й законів України. Пунктом 41-б постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року ( зі змінами) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2,», на керівників державних органів (державної служби», керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення контролю за проведенням щеплень працівниками, відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення щеплення проти COVID-19, а тому оскаржуваний наказ прийнятий уповноваженими керівниками підприємства відповідачів відповідно до вимог діючого законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. При цьому, враховуючи законність вказаного наказу, вимоги про стягнення заробітної плати за час відсторонення також не підлягають задоволенню. (а.с.46-53) Не погоджуючись з доводами відповідачів, позивач у письмових поясненнях наполягала на задоволенні позову та вказала, що відповідно до постанов Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України, роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи з зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з середнього заробітку за останні два календарні місяці роботи. Вказала, що відповідно до Резолюції № 2361 (2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові і практичні питання», ухваленій Парламентською Асамблеєю Ради Європи, членом якої є Україна, закликано держави-учасниці до того, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не повинен зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску щодо вакцинації, якщо вони не бажають цього робити; гарантувати, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливий ризик для здоров`я або не хоче бути вакцинованим.(а.с.60-64) Представник відповідачів Г.Балабанов 24.03.2023 року надіслав письмові пояснення в обґрунтування своєї позиції, та посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 130/3548/21, зазначив, що позивач [PERSON] працює комплектувальником виробів та інструменту Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти Філії Управління з переробки газу та газового конденсату Акціонерного товариства «Укргазвидобування». Вказане підприємство відноситься до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення. До посадових обов`язків позивача входить підтримання діючого технологічного обладнання підприємства у справному робочому стані шляхом своєчасного та якісного ремонту і обслуговування, тощо. Штатна чисельність Служби ремонтно-механічної 41 одиниця. Загальна штатна чисельність працівників Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти складає 438 одиниці. Відмовляючись від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, позивач [PERSON] ставила під загрозу не тільки своє здоров`я, а й здоров`я і життя інших працівників підприємства. Тому наказ про її відсторонення від роботи був прийнятим відповідно до вимог діючого законодавства, а тому підстав для задоволення позову не вбачається. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Вказала, що є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, і будь-яке невиправдане медичне втручання може спричинити шкоду її здоров`ю. Вакцини проти COVID-19 недостатньо вивчені, відомі випадки настання смерті після вакцинації, і при цьому щеплення від цієї хвороби не внесено до переліку обов`язкових щеплень в установленому законом порядку. При цьому особи, яким протипоказано щеплення, незважаючи на те, що вони також можуть бути носіями інфекції, не підлягали відстороненню, а вона, будучи відстороненою від роботи, залишилася фактично без засобів до існування. Її трудові обов`язки пов`язані роботою з приладами та деталями, за час робочої зміни в приміщенні вона сидить одна і за день до цього приміщення можуть заходити 2-3 людини. Вона не контактує з великою кількістю людей, а отже посилання відповідача, що вона без вакцинації створювала загрозу для працівників ремонтної служби є безпідставним. Вказала, що з 01.03.2022 року дію оспорюваного наказу призупинено в зв`язку з воєнним станом, але не скасовано, тому його дія може бути відновлена через зміну обстановки, в зв`язку з чим просить визнати наказ про її відсторонення незаконним та стягнути з відповідачів середній заробіток за час відсторонення. Представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення. Згідно ч.1\~статті 223\~ЦПК України,\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею. Враховуючи належне повідомлення представника відповідача про дату, час і місце судового розгляду, позицію позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи за його відсутності, тривалість судового розгляду, а також надану сторонам судом можливість висловлення своєї позиції шляхом подання письмових заяв по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідачів. Обставини, встановлені судом: Заслухавши доводи позивача І.Прутяної, дослідивши доводи позовної заяви та письмових заяв і пояснень, поданих сторонами по суті спору, та доданих до них доказів, судом встановлено, що: Наказом в.о.директора філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» І.Панченко від 08.12.2021 № 1515 «Про відсторонення від роботи працівників філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 працівників, зазначених в додатку 1 до цього наказу, без збереження заробітної плати. Підставою прийняття наказу вказано ст. 46 КЗпП, абзац 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000, пункт 41-б постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (а.с.23) Згідно Додатку 1 до наказу № 1515 від 08.12.2021 року «Список працівників філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», які відсторонені від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, за номером 24 Списку зазначена позивач [PERSON] , комплектувальник виробів та інструменту Служби ремонтно-механічної (0713) Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти (07). В графі «дата/підпис працівника» позивачем вказано «з протиправним наказом ознайомлена 09.12.2021 року» ( а.с.24) Відповідно до Довідки про доходи № 466 від 30.12.2021 року, позивач [PERSON] , комплектувальник виробів та інструменту, отримала за жовтень-листопад 2021 року 15445,78 гривень (п`ятнадцять тисяч чотириста сорок п`ять гривень 78 копійок) (а.с.90) При цьому, як вбачається з пенсійного посвідчення [NUMBER] , серії [NUMBER] , позивач [PERSON] , [INFO] , є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням опорно-рухового апарату. Відповідно до Довідки Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», штатна чисельність Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти Філії Управління з переробки газу та газового конденсату Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», станом на 17.03.2023 року складає 438 штатних одиниць, з них ремонтно-механічна служба становить 41 штатну одиницю. Згідно «Положення про Службу ремонтно-механічну Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти Філії Управління з переробки газу та газового конденсату Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», затвердженого директором Філії В.Хруленко 27.04.2018 року, Служба ремонтно-механічна є структурним підрозділом Шебелинського відділення, основними завданнями якої є, зокрема, підтримання діючого технологічного обладнання у справному робочому стані, виконання планово-попереджувальних ремонтів, впровадження нової ремонтної техніки та обладнання, тощо З робочої інструкції комплектувальника виробів та інструменту 3 розряду Служби ремонтно-механічної І.Прутяної, робочим місцем позивача є приміщення дільниці майстерні. До характеристики виконуваних робіт відносяться: -Комплектування механізмів, приладів та апаратів з застосуванням контрольно-вимірювального інструменту; -Перевірка комплекту деталей у складеному вузлі; -Оформлення документації та ведення обліку проходження виробів та вузлів, тощо. Як вбачається з наказу директора Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» В.Хруленка (б\\н) позивач [PERSON] з 01 березня 2022 року допущена до роботи у зв`язку з виконанням наказу МОЗ № 380 від 25.02.2022 «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153» (а.с.91) Згідно відповіді Державної установи «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України» за результатом розгляду інформаційного запиту МОЗ України від 26.08.2021 року, за період з 01.03.2020 по 01.08.2021 року епідемій на території України не зареєстровано. Норми права, що підлягають застосуванню, та позиція суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом пункту 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного життя, яке включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, в тому числі, стосунки професійного або ділового характеру. Обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя, а тому підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві, в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Критеріями сумісності заходу втручання держави у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права, за якими обов`язковими є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин, держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци 1 і 5 підпункту 2.2 пункту 2, абзац 12 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України від 04 вересня 2019 року. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною другою статті 22 КЗпП України, будь яке пряме або непряме обмеження прав, чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Статтею 46\~КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Правовий висновок про те, що статтею 46\~КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження N 61-18651св18). Позивач, обґрунтовуючи незаконність оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи, зазначила, що жодним Законом України як нормативним актом не передбачено відсторонення працівника від роботи внаслідок відсутності щеплення від COVID-19, а значить не підпадає під «інші випадки, передбачені законодавством» Однак, таке твердження позивача не відповідає загальноприйнятому розумінню вказаного терміну, оскільки термін "законодавство" досить широко використовується у національній правовій системі, в тому числі й в Конституції України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV "Перехідні положення"). Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21\~КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року №12-рп/98) офіційно розтлумачив термін "законодавство" та дійшов висновку, що термін "законодавство" потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Статтею 284\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. За змістом пункту "б" частини першої статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» №2801-XII (далі Закон №2801-XII), громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону). Статтею 43 цього ж Закону визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише\~в тому\~разі,\~коли воно\~не може\~завдати шкоди\~здоров`ю\~пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII). Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III від 06 квітня 2000 року (далі -Закон №1645-III) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Стаття 11\~цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою статті 12\~Закону №1645-III передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення 1 та 2 частини другої статті 12 Закону №1645-III). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення 3 частини другої статті 12 Закону № 1645-III). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону №1645-III). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-III). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення 1 частини шостої статті 12 Закону №1645-III). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою КМУ\~від 25\~березня 2015\~року №267 (в редакції постанови КМУ від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року №521\~внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого\~наказом МОЗ від 19 липня 1995 року N 133, доповнено розділ "Особливо небезпечні інфекційні хвороби" пунктом 39, де зазначено COVID-19. Постановою від\~11\~березня 2020\~року №\~211\~"Про\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників). У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року N 392, від 22 липня 2020 року N 641, від 9 грудня 2020 року N 1236, від 17 лютого 2021 року N 104, від 21 квітня 2021 року N 405, від 16 квітня 2021 року N 611, від 11 серпня 2021 року N 855, від 22 вересня 2021 року N 981, від 15 грудня 2021 року N 1336, від 23 лютого 2022 року N 229, від 27 травня 2022 року N 630, від 19 серпня 2022 року N 928, від 23 грудня 2022 року N 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наказом МОЗ\~від 04\~України жовтня\~2021\~року №2153 (зі\~змінами)\~затверджено «Перелік\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням\~(далі\~-\~Перелік №2153),\~до якого\~ввійшли працівники\~центральних органів\~виконавчої влади\~та їх\~територіальних органів;\~місцевих державних\~адміністрацій та\~їх структурних\~підрозділів;\~закладів вищої,\~післядипломної,\~фахової передвищої,\~професійної (професійно-технічної),\~загальної середньої,\~у тому\~числі спеціальних,\~дошкільної,\~позашкільної освіти,\~закладів спеціалізованої\~освіти та\~наукових установ\~незалежно від\~типу та\~форми власності,\~а також\~працівники підприємств,\~установ та\~організацій,\~що включені\~до Переліку\~№ 83\~"Про\~затвердження переліку\~об`єктів\~державної власності,\~що мають\~стратегічне значення\~для економіки\~і безпеки\~держави",\~затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року, до якого віднесено, зокрема, АТ «Укргазвидобування» (підприємства відповідача) Відповідно до пункту 41-б Постанови КМУ №1236, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12\~Закону №1645-III та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою КМУ\~від 26\~березня 2022\~року №\~372 внесено зміни до постанови КМУ №1236, згідно яких на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6 постанови №1236 було доповнено абзацом такого змісту: "Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану". Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» № 4004-XII (далі -Закон №4004-XII) та Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності № 66 (далі -Інструкція № 66). Так, підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац 6 частини першої статті 7 Закону № 4004-XII). Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №66,з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року №544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №66, право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції №66, визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції №\~66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. При цьому,\~суд зазначає,\~що положення\~ Закону\~№ 4004-XII та Інструкції №\~66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19, який, в свою чергу регламентований постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 Вказаною Постановою передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12\~Закону №1645-III і частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу. Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачено законодавством. Приписи законів України та інших нормативних актів з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Таку ж позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21. Зазначені вище положення законів та інших нормативно-правових актів свідчать про те, що на відповідачів, які є роботодавцем позивача, покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення. Одночасно з цим, суд зазначає, що частиною шостою статті 12\~Закону «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб» №1645-III передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх\~згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно ч.7 цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода\~працівника,\~який отримав\~повну й\~об`єктивну\~інформацію про\~щеплення,\~наслідки відмови\~від нього\~тощо. Роботодавець (в даному випадку відповідач) має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі N 130/3548/21) При цьому, за змістом Переліку «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2153 від 04.10.2021 року, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а отже передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від\~того,\~чи є\~в них\~об`єктивна\~необхідність контактувати\~на роботі\~з іншими\~людьми та\~з якою\~саме їх\~кількістю,\~тобто чи\~мають підвищений\~ризик інфікуватися\~коронавірусом SARS-CoV-2\~та/або\~сприяти його\~подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до вказаного Переліку №2153 останній не містить. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності" та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки втручання у відповідне право був виправданим, а також чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на\~тій підставі,\~що вона\~працює на\~певному підприємстві,\~у закладі,\~установі,\~іншій організації,\~може бути\~виправданим за\~наявності дуже\~переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в цій же постанові вказала, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку N 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Як встановлено судом, і підтверджується доказами, наданими відповідачем, позивач [PERSON] працює комплектувальником виробів та інструменту Служби ремонтно-механічної Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти, на якому, згідно штатного розпису, працює 438 осіб, включаючи керівництво, і з них ремонтно-механічна служба становить 41 штатну одиницю (тобто 10% працівників). З наданих доказів вбачається, що виконання робочих обов`язків позивачем не пов`язано з безпосереднім спілкуванням з іншими працівниками підприємства, а в приміщенні майстерні, як пояснила в судовому засіданні позивач, вона знаходиться одна. При цьому,\~до трудових\~обов`язків позивача\~відноситься \~комплектування механізмів,\~приладів та\~апаратів з\~застосуванням контрольно-вимірювального\~інструменту;\~перевірка комплекту деталей у складеному вузлі; тощо, що дає підстави вважати відсутність об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Відповідачами не надано належних і допустимих доказів про те, позивачка при виконанні трудових обов`язків створювала реальну загрозу поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укргазвидобування», споживачів продукції Шебелинського відділення з переробки газового конденсату і нафти. Позивача І.Прутяну відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укргазвидобування», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Таким чином, суд приходить до висновку, що ризик можливого зараження позивачкою співробітників чи інших осіб на підприємстві відповідачів був значно меншим у порівнянні із втручанням в особисте право позивачки на працю, пов`язаним з відстороненням її від роботи без збереження заробітної плати. Крім того, зі змісту наказу вбачається, що позивача фактично відсторонено від виконання посадових обов`язків на весь час відсутності щеплення проти COVID-19, тоді як, згідно з «Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», затвердженим наказом МОЗ\~України від\~04\~жовтня 2021\~року №2153 (зі змінами), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, працівники підлягають лише на період дії карантину. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача І.Прутяної про незаконність відсторонення її від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19. При цьому, оскільки оскаржуваним наказом № 1515 від 08.12.2021 року приймалося рішення про відсторонення від роботи й інших працівників, окрім позивача, вказаний наказ підлягає визнанню незаконним в частині, що стосується відсторонення від роботи позивача [PERSON] . Щодо стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої\~статті 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Положення\~статті 235 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від\~роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Позивач подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час незаконного відсторонення за період з 09.12.2021 по 01.03.2022 року в сумі 32064,78 грн (а.с.1-19,89) При цьому, згідно Довідки про доходи № 466 від 30.12.2021 року, позивач [PERSON] , комплектувальник виробів та інструменту, отримала: у жовтні 2021 року - 7625,10 грн заробітної плати; у листопаді 2021 року - 7820,68 грн заробітної плати, а всього - 15445,78 гривень (п`ятнадцять тисяч чотириста сорок п`ять гривень 78 копійок) (а.с.90) Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року\~«Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Аналіз даного роз`яснення дає підстави для висновку, що у випадку незаконного відсторонення від роботи підлягає стягненню саме середній заробіток, а не заробітна плата, які є різними за своєю правовою природою, на що вказує і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України, роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що в період з 09 грудня 2021 року (дня відсторонення від роботи позивачки), позивачці було призупинено виплату заробітної плати. Згідно наказу директора філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування» В.Хруленка (б\\н) позивач [PERSON] з 01 березня 2022 року була допущена до роботи, тобто за вказаний період з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100\~(далі - Порядок №100). Відповідно до пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. 15445,78 гривень (сума заробітної плати за жовтень 2021 року і листопад 2021 року (без податків і зборів)): 42 (кількість робочих днів) = 367,76 грн. (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів за період відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року складає 55 робочі дні. Відтак, середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи позивачки за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року становить 20226,80 грн. (367,76 грн. х 55 днів = 20226,80 грн.). Сума середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи за один місяць, яка підлягає до негайного виконання, становить 10113,40 грн. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню, визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. У\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №9901/407/19\~вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи підлягає частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача І.Прутяної необхідно стягнути середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 20226,80 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Відповідно до вимог пункту 4 частини першої\~статті 430 ЦПК України,\~рішення в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць в розмірі 10113,40 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів слід допустити до негайного виконання. Згідно п.5 ч.1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд має вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. За змістом положень ч.1, ч.6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Оскільки позивач на підставі п.1 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з відповідача - філії Управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», - на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 908,00 гривень (станом на день подання позову) На підставі викладеного,

Outcome: partial