Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення способів участі батька у вихованні дітей.В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 18.08.2007 він уклав шлюб з відповідачем [PERSON] , від якого сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим 19.11.2021 рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 314/4389/21 шлюб було розірвано. На підставі судового наказу, виданого 29.09.2021 Вільнянським районним судом Запорізької області у справі № 314/4147/21, з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, починаючи з 16.09.2021, і до досягнення повноліття [PERSON] , [INFO] . На цей час у провадженні Вільнянського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 67141455 з виконання вищевказаного судового наказу про стягнення аліментів. Позивач сплачує аліменти своєчасно, заборгованість відсутня, станом на 01.09.2022 наявна переплата в розмірі 5262,36 грн. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану відповідач з дітьми евакуювалася до Польщі, де перебуває і до теперішнього часу. Наразі єдиним способом спілкування позивача з дітьми є телефонний зв`язок, а також різні додатки месенджери, які дозволяють відправляти повідомлення та здійснювати відео дзвінки через мережу Інтернет. Зазначає, що неодноразово намагався зв`язатися з відповідачем по телефону, а також у додатку Viber, але все марно, [PERSON] постійно чинить перешкоди в спілкуванні та побаченні з дітьми за допомогою месенджерів, остання заблокувала позивача в усіх додатках, тому він позбавлений будь-якої можливості спілкуватися і бачитись з дітьми. Крім того, відповідач не надає інформацію про точне місце перебування дітей, тому позивач вимушений звернутися до суду просить зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми, а також встановити йому для участі у вихованні малолітніх дітей та спілкуванні з ним такі способи участі: - побачення з дітьми щосуботи з 18 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин та щонеділі з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, в будні за попередньою домовленістю; - у літній період два тижні сумісного відпочинку та оздоровлення дітей за попередньою домовленістю батьків; - щомісяця необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку (додатки месенджери); - спільний відпочинок з дітьми, святкові дні та дні народження батьки вирішують самостійно між собою за попередньою домовленістю, враховуючи рівність їх прав та обов`язків, а також виходячи з найкращих інтересів дітей. Ухвалою суду від 07.09.2022 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 12.09.2022 на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшли документи на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 21.09.2022 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам надано строк для надання відзиву, пояснень, відповіді на відзив та заперечень. Крім того, цією ухвалою на підставі ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України витребувано від органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вільнянської міської ради висновок щодо розв`язання спору. 11.10.2022 через канцелярію суду від органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вільнянської міської ради надійшов висновок щодо розв`язання спору, згідно з яким Службою у справах дітей Вільнянської міської ради на підстави ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області здійснено перевірку, в ході якої з`ясовано, що за адресою зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , сім`я не проживає, на телефонні дзвінки не відповідають. Зі слід сусідів, [PERSON] перебуває в Литві. Згідно інформації Вільнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 родина [PERSON] разом з дітьми на теперішній час, у зв`язку з військовими діями, виїхала до [PERSON] виходить на уроки в режимі онлайн. Таким чином, встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на території Вільнянської міської ради не проживають. Питання про усунення перешкод у спілкуванні [PERSON] з малолітніми дітьми було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 05.10.2022, на яке жоден з батьків не з`явився. Враховуючи вимоги п. 73 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" про те, що питання вирішення спорів між батьками щодо виховання дітей належить до компетенції органу опіки за місцем проживання (перебування) дитини, надати висновок органу опіки та піклування Вільнянської міської ради до повернення малолітніх до місця реєстрації неможливо. Ухвалою суду від 08.02.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов або заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник третьої особи органу опіки та піклування Вільнянської міської ради у вирішенні спору покладалась на розсуд суду, пояснивши, що Службою у справах дітей Вільнянської міської ради на підставі ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.09.2022 проведена перевірка з метою підготовки висновку щодо розв`язання спору, в ході якої встановлено, що і батько, і мати з малолітніми дітьми знаходяться за межами України, на зв`язок з службою не виходили, не з`явились на засідання комісії з питань захисту прав дитини, будь-яким чином з`ясувати думку батьків щодо розв`язання спору органу опіки та піклування не вдалося. До теперішнього часу позивач ні особисто, ні через представника не звертався до органу опіки та піклування із заявою про визначення способів його участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. За таких обставин, зважаючи на відсутність заперечень з боку позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, що відповідає ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як встановлено судом сторони припинили шлюбні відносини, наразі проживають окремо. Діти проживають з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з введенням в Україні на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану, дію якого в подальшому неодноразово продовжували, [PERSON] з дітьми евакуювалися до Польщі, де перебувають і на теперішній час. Позивач зазначає, що відповідач перешкоджає батьку у спілкуванні з дітьми, приховує відомості про фактичне місце перебування дітей, на телефонні дзвінки не відповідає, всіляко перешкоджає їх зустрічам. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991 (далі Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини). Стаття 1 Закону України "Про охорону дитинства" визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства", дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У даному випадку не встановлено, що такі перешкоди чиняться зі сторони [PERSON] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. Суд визнає недоведеним позивачем належними та допустимими доказами стверджуваних ним обставин створення йому безпосередньо відповідачем перешкод у спілкуванні із синами. При цьому, суд не приймає до уваги в якості доказів перешкоджання [PERSON] у спілкуванні [PERSON] з дітьми скрін-шоти переписки у додатку Viber, на яку посилається позивач. Так,\~ст.\~100\~ЦПК України\~визначено,\~що електронними\~доказами є\~інформація в\~електронній (цифровій)\~формі,\~що містить\~дані про\~обставини,\~що мають\~значення для\~справи,\~зокрема,\~електронні документи\~(в\~тому числі\~текстові документи,\~графічні зображення,\~плани,\~фотографії,\~відео-\~та звукозаписи\~тощо),\~веб-сайти\~(сторінки),\~текстові,\~мультимедійні та\~голосові повідомлення,\~метадані,\~бази даних\~та інші\~дані в\~електронній формі.\~Такі дані\~можуть зберігатися,\~зокрема,\~на портативних\~пристроях (картах\~пам`яті,\~мобільних телефонах\~тощо),\~серверах,\~системах резервного\~копіювання,\~інших місцях\~збереження даних\~в електронній\~формі (в\~тому числі\~в мережі\~Інтернет). Електронні\~докази подаються\~в оригіналі\~або в\~електронній копії,\~засвідченій електронним\~підписом,\~прирівняним до\~власноручного підпису\~відповідно до\~Закону України\~"Про\~електронні довірчі\~послуги".\~Законом може\~бути передбачено\~інший порядок\~засвідчення електронної\~копії електронного\~доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Таким чином, паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом,\~однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19). Разом з тим, дослідженні судом скрін-шоти переписки у додатку Viber не дає можливість ідентифікувати особу відповідача, оскільки вони містять різні назви абоненту, з яким велося листування (" [PERSON] ", "Ритос", " [PERSON] ", "Сынок"), при цьому без відображення номеру телефону абонента, з яким здійснювалося спілкування, або якому здійснювалися дзвінки. Крім того, суд не бере до уваги твердження [PERSON] про те, що йому не відомо де знаходяться його діти та відсутність у нього засобів зв`язку з синами, оскільки вказані обставини не підтверджені жодним доказом. Так, стороною позивача не заперечується факт перебування дітей у Польщі, при цьому позивач не звертався ні до органів Національної поліції, ні до посольства Республіки Польща, ні до органів опіки та піклування щодо неправомірної поведінки відповідача, оскільки суду не представлено жодного рішення, ухваленого повноважним органом стосовно протиправної поведінки [PERSON] . Судом також встановлено, що сам позивач знаходиться за межами України, що, в свою чергу, не обмежує його у виїзді до Республіки Польща з метою особистого спілкування з дітьми, звернення до компетентних органів Республіки Польща щодо неправомірної поведінки відповідача. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07.08.1996, § 78). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо вчинення [PERSON] перешкод у спілкуванні батька з дітьми, отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed