Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Представник позивачки звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що наприкінці 80-х років минулого століття (точної дати позивачка не пам`ятає) [PERSON] як молодому спеціалісту, перебуваючи на квартирній черзі (обліку), та членам її сім`ї - чоловіку [PERSON] та доньці [PERSON] , 1985 року народження, виконкомом Петрівської селищної ради Кіровоградської області була надана 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] . В 1992 році в сім`ї позивача народилось ще двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з чим позивач стала на облік громадян, що потребують покращення житлових умов. В зв`язку з тим, що квартира [ADDRESS] знаходилась на першому поверсі, була досить холодна, в 1996 році позивачем була досягнута згода про обмін квартирами комунальної власності з [PERSON] , який проживав в 2-х кімнатній квартирі на 3-му поверсі [ADDRESS] . Згідно п.5 рішення виконавчого комітету Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області від 25.04.1996 року № 96 «Про облік громадян, що потребують покращення житлових умов» на підставі ст.ст.39-45, 79 Житлового кодексу України, дозволено обмін житловою площею громадянам: - [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] із 2-х кімнат, житловою площею 28,0 кв. м. склад сім`ї п`ять чоловік: - [PERSON] , чоловік, 1962 року народження, - [PERSON] , дочка, 1985 року народження, - [PERSON] , дочка, 1992 року народження, - [PERSON] , син, 1992 року народження, з [PERSON] , що проживає [ADDRESS] із 2-х кімнат житловою площею 27,7 кв. м., склад сім`ї 3 чоловіки: - [PERSON] , син, 1971 року народження, - [PERSON] , співмешканка, 1949 року народження. На підставі прийнятого рішення позивач із сім`єю обмінялась квартирами, вселилась до кв. [ADDRESS] та зареєструвала місце свого проживання за даною адресою, про що свідчить відповідний штамп в паспорті. Чи видавався ордер на вселення чи ні позивач не пам`ятає. В зв`язку з проведенням декомунізації, на підставі рішення Петрівської селищної ради Кіровоградської області назва вулиці «Ілліча» була перейменована на «Центральна». Правомірно проживши в квартирі [ADDRESS] майже 26 років, на початку 2022 року позивачка разом зі своїм чоловіком вирішили скористатись своїм конституційним правом на приватизацію житла. Зібравши всі необхідні документи а саме, копію паспорта та РНОКПП свого та чоловіка, довідку про склад сім`ї, довідка з АТ «Ощадбанк» щодо невикористання житлових чеків, які знаходяться у відповідача, тощо позивач звернулась з заявою до Петрівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про приватизацію своєї квартири. Однак отримала відмову у формі листа № 01-27/522/3 від 16.02.2022 року за підписом заступника селищного голови Сидоренка А. яка обґрунтована тим, що до заяви не додано ордера, який давав підставу для вселення в квартиру. На даний час в квартирі проживає та зареєстрована тільки позивачка, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, оскільки чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] . Позивач сплачує за комунальні послуги, заборгованості не має. Утримує квартиру в належному стані. Законність проживання [PERSON] у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. [PERSON] участі у приватизації державного житлового фонду не приймала, внаслідок чого органи приватизації, згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. З прийнятим рішенням відповідача позивачка не погодилась, а тому представник позивачки звернувся до суд з даним позовом. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, пояснень та заперечень до позову не надав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Наприкінці 1980-х років [PERSON] та членам її сім`ї - чоловіку [PERSON] та доньці [PERSON] , 1985 року народження, виконкомом Петрівської селищної ради Кіровоградської області була надана 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] . В 1992 році в сім`ї позивача народилось ще двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . В 1996 році позивачем була досягнута згода про обмін квартирами комунальної власності з [PERSON] , який проживав в 2-х кімнатній квартирі на 3-му поверсі [ADDRESS] . Згідно п.5 рішення виконавчого комітету Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області від 25.04.1996 року № 96 «Про облік громадян, що потребують покращення житлових умов» на підставі ст.ст.39-45, 79 Житлового кодексу України, дозволено обмін житловою площею громадянам: - [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] із 2-х кімнат, житловою площею 28,0 кв. м. склад сім`ї п`ять чоловік: - [PERSON] , чоловік, 1962 року народження, - [PERSON] , дочка, 1985 року народження, - [PERSON] , дочка, 1992 року народження, - [PERSON] , син, 1992 року народження, з [PERSON] , що проживає [ADDRESS] із 2-х кімнат житловою площею 27,7 кв. м., склад сім`ї 3 чоловіки: - [PERSON] , син, 1971 року народження, - [PERSON] , співмешканка, 1949 року народження (а.с.24-27). На підставі прийнятого рішення позивач із сім`єю обмінялась квартирами, вселилась до кв. [ADDRESS] та зареєструвала місце свого проживання за даною адресою, про що свідчить відповідний штамп в паспорті позивачки (а.с.13-15). Відомості про надання ордеру позивачі на заселення квартири за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с.12). В зв`язку з проведенням декомунізації, на підставі рішення Петрівської селищної ради Кіровоградської області назва вулиці «Ілліча» була перейменована на «Центральна». Правомірно проживши в квартирі [ADDRESS] майже 26 років, на початку 2022 року позивачка разом зі своїм чоловіком вирішили скористатись своїм конституційним правом на приватизацію житла та звернулась з заявою до Петрівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про приватизацію своєї квартири. Однак отримала відмову у формі листа № 01-27/522/3 від 16.02.2022 року за підписом заступника селищного голови Сидоренка А. яка обґрунтована тим, що до заяви не додано ордера, який давав підставу для вселення в квартиру (а.с.11). На час розгляду справи в квартирі проживає та зареєстрована тільки позивачка, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, оскільки чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] (а.с.10, 17). Позивач сплачує за комунальні послуги, заборгованості не має. Утримує квартиру в належному стані. Законність проживання [PERSON] у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. [PERSON] участі у приватизації державного житлового фонду не приймала. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон). Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п.2 ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду». Закон передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 3 Закону передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно з п.5 ст.5 вищевказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) вказано, що «у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься: - відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), - заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18)». Відповідно до ч.1 ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно з п.17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орану приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв' язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином. тривалий час проживання особи в житлі. незалежно від його правового режиму. є достатньою підставою для того. щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з пунктами 69, 72 правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії Петрівської селищної ради порушують конституційне право [PERSON] на приватизацію житла у встановленому законом порядку, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved