Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

В липні 2022 року [PERSON] звернувся в суд з цим позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, загальною площею 76,4 кв м, житловою площею 49,3 кв. м та земельну ділянку, кадастровий номер 0521080600:02:006:0142, загальною площею 0,1843 га, які знаходяться в [ADDRESS] . Стислий виклад позицій позивача. 08.04.1997 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який починаючи з 1999 року фактично розпався, сторони припинили спільне проживання. У зв`язку з припиненням спільного проживання відповідач звернулась до суду про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей. На підставі постанови суду було видано виконавчий лист. Відповідно до змісту вищевказаного виконавчого листа останнім відомим місцем проживання відповідача є [ADDRESS] . Починаючи з 2000 року він фактично почав проживати з іншою жінкою [PERSON] , з якою створив сім`ю, в якій [INFO] народилась дочка. 18.03.2003 року під час спільного проживання з [PERSON] , позивач, відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом, придбав житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] та розташованому на присадибній ділянці. Частину коштів на придбання будинку надала [PERSON] 05.02.2004 відповідно до рішення Вінницького районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Даним рішенням встановлено, що подружжя не проживає разом більше 4 років, кожен веде окремо домашнє господарство. Таким чином, з огляду, що факт окремого проживання, відсутність спільного бюджету та ведення спільного господарства позивача та відповідача станом на дату придбання будинку та земельної ділянки встановлено рішенням суду, слід прийти до висновку, що житловий будинок та земельна ділянка придбані позивачем, є його особистою власністю. Заперечень відповідача. Відзив на позов відповідач не подавав. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 20.09.2022 ухвалою судді Заярного А.М., після відводу судді Порощука П.П., справа прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 19.10.2022. 07.10.2022 надійшла заява [PERSON] про вступ у справу як представника позивача. 19.10.2022 справа знята з розгляду. В подальшому призначена до розгляду на 04.11.2022. 04.11.2022 розгляд справи відкладено на 06.12.2022, скеровано запит до Тиврівської селищної ради про зареєстроване місце проживання відповідача. 18.11.2022 надійшла відповідь про відсутність відомостей про її місце проживання. 06.12.2022 розгляд справи відкладено на 16.01.2023. 16.01.2023 справа призначена до судового розгляду на 21.02.2023. 21.02.2023 розгляд справи відкладено на 29.03.2023 з одночасним викликом відповідача через оголошення на офіційному сайті судової влади. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити у його відсутність та відсутність позивача. Відповідно до позовної заяви останнє відоме місце проживання відповідача зазначене [ADDRESS] . Відповідно до відомостей Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області [PERSON] за вказаною в позові адресою не зареєстрована та не проживає (а.с.31). Відповідно до відомостей УДМС України у Вінницькій області, наданих у відповідь на запит суду, [PERSON] 04.01.2007 змінила прізвище на [PERSON] , станом на 08.08.2022 зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.30). Відповідач викликалась в судове засідання, за вищевказаними адресами, проте на адресу суду повернулись поштовий конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи вищевикладене, судом здійснено всі можливі заходи для повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Згідно з положеннями частини 7 та 8 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до частини 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Таким чином, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленою про час та місце слухання справи. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. Відповідно частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом установлено, що відповідно до копії постанови Ленінського місцевого суду від 24.10.1999 року з позивача [PERSON] присуджено до стягнення аліменти на користь [PERSON] на утримання двох дітей (а.с.5-6). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). У відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/ суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 27.06.2022 за період з 01 кварталу 2000 року по 4 квартал 2004 року [PERSON] працював та отримував заробітну плату (а.с.8-9). Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 18.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, [PERSON] купив житловий будинок з прибудовами в [ADDRESS] , житловою площею 47,8 кв. м, розташований на присадибній земельні ділянці (а.с.10). Згідно копії розписки [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 1100 доларів США під залог квартири для [PERSON] на придбання будинку в [ADDRESS] (а.с.11). Як вбачається з копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0521080600:02:006:0142 на підставі державного акту серії І-ВН 001603, площею 0,0063 га в [ADDRESS] (а.с.12-15). Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] 29.06.2021 зареєстровано право власності на земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями в [ADDRESS] (а.с.16-17). Згідно копії рішення Вінницького району суду Вінницької області від 05.02.2004 шлюбі між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до змісту рішення суду, фактично шлюб розпався 4 роки тому, разом сторони не проживають (а.с.18). Мотиви суду. Норми права застосовані судом. Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимогст.21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Стаття 321 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором укладеним у письмовій формі. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто ( п.3 ч.1ст.57 СК України). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Згідно зст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК Українитаст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При цьому судом враховуються правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись смільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до вимог частини третьої статті 12, статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Як встановлено в судовому засіданні, спірне майно було набуте позивачем у період зареєстрованого шлюбу, однак під час окремого проживання, коли сторни фактично припинили шлюбні відносини і позивач вже створив сім`ю з іншою жінкою, проте за його власний кошт, що також підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/ суми виплачених доходів та утриманих податків відповідно до якого позивач [PERSON] працював та отримував заробітну плату, мав стабільний дохід, був працевлаштований. Крім того частина коштів на придбання будинку для позивача була надана [PERSON] , з якою останній проживав у не зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідною розпискою, наявною в матеріалах справи. Разом із цим, суд враховує, що відповідно до рішення, наявного в матеріалах справи від 05.02.2004 шлюб між сторонами було розірвано,та встановлено факт окремого проживання сторін більше 4 років, який не підлягає доказуванню. Також суд враховує, що з 2004 року, з часу розірвання шлюбу між сторонами, відповідач з позовом про поділ майна не зверталася, що свідчить про відсутність претензій з її боку щодо придбаного позивачем майна. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Судові витрати слід залишити за позивачем як він того просив. На підставі викладеного,

Outcome: approved