Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення із відповідача аліментів в розмірі 100 % прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером, отримує пенсію у розмірі 2 460,00 грн, інших джерел доходів не має. Вказує, що має повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка працює в Кропивницькому секторі Державної міграційної служби України, займає високу посаду та за відсутності начальника сектору виконує його обов`язки, отримує гідну заробітну плату. Позивач за станом здоров`я не може працювати, її становище є вкрай нужденним, є самотньою, людиною похилого віку. Пенсія не забезпечує позивачу необхідного мінімуму проживання, сума, яка залишається після оплати комунальних послуг, витрат на лікування, проходження обстеження та придбання ліків є меншою, ніж мінімальний прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування. Вважає, що донька має можливість надавати їй матеріальну допомогу, але відмовляється це робити. За таких складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та не отримавши від дитини ніякої підтримки на прохання про надання допомоги вимушена звернутись з позовом до суду /а.с. 1/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06.10.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні /а.с. 13-14/. 13.12.2022 року до суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, по якому позовні вимоги не визнали, у їх задоволенні просили відмовити. Вказали, що [PERSON] проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] разом з донькою - [PERSON] , зятем - [PERSON] , онукою - [PERSON] , а тому оплату за комунальні послуги розділяють на 4 особи і [PERSON] сплачує лише 1/4 частку від загальної суми, а саме: за липень - 278,50 грн., за серпень - 208,68 грн., за вересень - 244,76 грн., за жовтень - 287, 96 грн. Вважають, що витрати на комунальні послуги є незначними. Вказує, що позивач безпідставно робить висновок щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу і не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього. Звертає увагу суду, що позивач крім доньки [PERSON] , має ще й повнолітнього сина. Крім того, позивачу на праві власності належить автомобіль Славута, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . [PERSON] залишає поза увагою той факт, що відповідач довгий час хворіє і наразі потребує оперативного втручання, а також з 2012 року проходить постійне медикаментозне лікування. Чоловік відповідача потребує постійного лікування, а тому, в зв`язку з хворобою не працює та не отримує ніякого доходу. На його лікування витрачаються значні кошти, необхідне оперативне втручання, але в зв`язку з скрутним матеріальним становищем вже два роки відмовляється від операції. Вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами обставин, на які вона посилається, як на обґрунтування своїх позовних вимог. Отримання позивачем соціального забезпечення від держави, а саме пенсії у розмірі 2 460 грн., що перевищує розмір прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких належить позивач, спростовують її твердження, що вона опинилася у скрутному матеріальному становищі та фактично знаходиться на межі бідності /а.с. 19-21/. В судове засідання позивач через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, також через канцелярію суду подала заяву щодо розгляду справи у їх відсутності, вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, із наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є дочкою позивача [PERSON] /а.с. 7, 23/. Відповідно довідки №019643/1 від 06.11.2020 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06.11.2020 року по теперішній час /а.с. 3/. Позивач [PERSON] досягнула пенсійного віку та з 11.06.2009 року їй призначено пенсію за віком, довічно /а.с. 4/. Згідно довідки про доходи №4754 3776 5871 1783 від 01.09.2022 року [PERSON] перебуває на обліку в Головному управління ПФУ в Кіровоградській області отримує пенсію за віком в розмірі 2 460,11 грн. на місяць. Сума пенсії за період з 01.03.2022 року по 31.08.2022 року складає 14 760,66 грн. /а.с. 5/. За довідкою виданою заст. начальника управління соціального захисту населення Фортечного району Бринза М. від 06.09.2022 року, [PERSON] не перебуває на обліку в департаменті соціальної політики Кропивницької міської ради. Ніякі види державним допомог, в тому числі житлову субсидію не отримує /а.с. 6/. 28.09.2022 року позивач отримала консультативний висновок спеціаліста з рекомендацією слухопротезування /а.с. 38/. Відповідно консультативного висновку спеціаліста від 30.10.2022 року [PERSON] мала діагноз гіпертонічний криз на фоні стресу та рекомендована консультація кардіолога в плановому порядку /а.с. 36/. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі, що не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При цьому, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Згідно зі ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановлені рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на те, що вона є непрацездатною, за станом здоров`я не може працювати, її становище є вкрай нужденним, є самотньою, людиною похилого віку. Пенсія не забезпечує позивачу необхідного мінімуму проживання, сума, яка залишається після оплати комунальних послуг, витрат на лікування, проходження обстеження та придбання ліків є меншою, ніж мінімальний прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування /ч. 1 ст. 77 ЦПК України/. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Судом встановлено, що доказів того, що позивач потребує посиленого лікування та значних коштів суду не надано, як і не надано суду доказів в обґрунтування розміру понесених чи необхідних для неї витрат на оздоровлення, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на ліки, харчування та оплату комунальних послуг. Надані до суду стороною позивача чеки щодо придбання ліків не підтверджені епікризом, не обґрунтовані призначенням лікаря щодо лікування [PERSON] , а тому не можуть бути прийняті судом до уваги /а.с. 8, 40/. Тому, суд вважає, що саме лише посилання позивача на незадовільний стан здоров`я не підтверджує обставин її щомісячних витрат на лікування, а так само необхідність таких витрат. Позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про наявність обмежень до праці або інших обставин, з яких вбачається потреба в матеріальній допомозі з боку дітей. Крім того, як вбачається із відзиву на позовну заяву позивач крім доньки [PERSON] має ще й повнолітнього сина, до якого не пред`явлено позову про стягнення аліментів. У постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 400/1621/16-ц зроблено висновок, з якого вбачається, що встановивши, що позивач не довів факту потреби матеріальної допомоги, у відповідача не виникає обов`язку утримувати його. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За вказаних вище обставин та аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довела факт потреби матеріальної допомоги належними та допустимими доказами, що виключає обов`язок відповідача утримувати свою непрацездатну матір. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Судові витрати в справі компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed