Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, скасування актового запису про шлюб, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування державної реєстрації права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер його рідний брат [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до якої увійшла квартира [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 11.08.1997 року. 31.07.2021 року він надіслав на адресу П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємець другої черги, яка була скерована за належністю приватному нотаріусу КМНО Решетник І.С. Відповідно до інформації, яка вказана у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що на даний час власником спірної квартири є відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом КМНО Решетник І.С. 07.06.2021 року. Відповідач прийняла спадщину після смерті [PERSON] за законом як дружина покійного, оскільки 18.11.2011 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом РАЦС Деснянського РУЮ у м.Києві, актовий запис № 1754. Позивач вважає вказаний шлюб недійсним, оскільки він містить ознаки фіктивності та є таким, що укладений без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Позивач стверджує, що за життя [PERSON] повідомив йому, що уклав шлюб з відповідачем, оскільки остання мала бажання розпочати підприємницьку діяльність в Україні, однак, заважаючи на те, що вона є громадянкою Республіки Польща, то єдиним виходом із цієї ситуації було укласти шлюб із громадянином України. Таким чином, єдиною метою їхнього шлюбу було лише те, щоб відповідач могла займатися підприємницькою діяльністю в Україні і наміру створити повноцінну сім`ю та набути прав та обов`язків подружжя у них не було. За весь період часу, скільки він (позивач), гостював у [PERSON] , він жодного разу не бачив, щоб відповідач була присутня у квартирі, її речей у квартирі не було, спільного побуту вони не мали, проживали окремо, дітей у них не було, шлюбних відносин вони не підтримували і [PERSON] завжди казав, що відповідач для нього лише знайома. Також, родичам та знайомим [PERSON] представляв, як колишню студентку та подругу і жодного разу не представляв як свою дружину. Окрім того, різниця у віці між [PERSON] та відповідачем складає 16 років, що також вказує на унеможливлення будь-яких шлюбних відносин між ними. З вересня 2019 року [PERSON] захворів на рак і після початку хвороби він неодноразово казав, що хоче, щоб спадщина у вигляді спірної квартири залишилась в сім`ї та дісталась йому (позивачу). [PERSON] хотів зробити відповідний заповіт, але не встиг цього зробити. Під час проведення операції та подальшого лікування у Київській клінічній лікарні № 2 весь тягар по догляданню [PERSON] ліг на нього (позивача) та його сина [PERSON] , оскільки останній проживав з [PERSON] , який не одразу повідомив про свою хворобу відповідачу, мотивуючи це тим, що стороння особа не повинна знати про його стан здоров`я. Після смерті [PERSON] [INFO] він займався організацією похорон брата в с.Червона Слобода Черкаської області, орендував автомобіль для перевезення тіла, оплатив проведення поминального обіду, придбав всі необхідні атрибути для поховання тощо. Відповідач не брала участі ані під час хвороби [PERSON] , ані в організації похорону, жодних коштів на лікування [PERSON] не давала, ліків не купувала. При цьому відповідач, розуміючи, що її шлюб з [PERSON] є фіктивним та те, що вона не має жодного морального права приймати спадщину після померлого, все ж таки проігнорувала вказані обставини та вчинила всі необхідні дії, направлені на прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги у [PERSON] немає. Вказаний факт унеможливлює прийняття ним спадщини за законом як спадкоємцем другої черги, оскільки відповідач має переважне право на спадкування за законом після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги. Таким чином, внаслідок укладання фіктивного шлюбу між [PERSON] та відповідачем порушено його майнові права на спадкування після смерті брата. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме: -визнати недійсним шлюб, зареєстрований 18.11.2011 року Відділом ДРАЦСу Деснянського РУЮ у м.Києві між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1754; -скасувати вищевказаний актовий запис; -визнати недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом № 556, видане приватним нотаріусом КМНО Решетник І.С. 07.06.2021 року на ім`я відповідача; -скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру із одночасним припиненням речового права на неї. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.10.2021 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. 05.11.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими, а доводи позивача такими, що не відповідають дійсності. Так, відповідач познайомилась з [PERSON] під час навчання в Ягеллонському університеті (м.Краків, Республіка Польща), спочатку приятелювали, а згодом між ними виникли близькі стосунки, внаслідок чого вони спільно прийняли рішення бути разом та створити сім`ю. [PERSON] запропоновував відповідачу переїхати до нього в Київ, вона звільнилась з роботи в Ягеллонському університеті та одержала можливість займатись викладацькою діяльністю в Україні за направленням Міністерства народної освіти Республіки Польща. На той час відповідач вже одержала тимчасову посвідку на проживання в Україні, була працевлаштована, зокрема, у Києво-Могилянській академії м.Києва, мала місце реєстрації та проживання в Україні, повністю забезпечувала власні потреби. По приїзду до м.Києва відповідач та [PERSON] одразу почали жити разом громадянським шлюбом у квартирі останнього, у серпні 2011 року [PERSON] зробив відповідачу пропозицію одружитись, на що та погодилась і 18.11.2011 року вони зареєстрували шлюб. Після цього вони жили однією сім`єю, вели спільне господарство, піклуючись та підтримуючи один одного, тобто жили звичайним подружнім життям. Відповідально ставлячись до цього шлюбу, вони здійснили реєстрацію вказаного шлюбу також і за законодавством Республіки Польща. З 2015 року за згодою [PERSON] місце проживання відповідача було офіційно зареєстровано як постійне в його квартирі (до 2015 року реєстрація була тимчасовою). Спільно проживаючи з чоловіком, відповідач дбала про цього, створюючи всі необхідні умови для нього як людини та фахівця. Вони проводили час разом, відпочиваючи та відвідуючи численних друзів та знайомих, спільно провідували позивача та його родину, спільно зустрічали свята і на той час позивач жодних претензій до шлюбу не висловлював. Як зазначив представник відповідача, у 2018 році у [PERSON] виявили онкологічне захворювання і з того часу відповідач докладала всіх можливих зусиль для його лікування та порятунку, самостійно несла всі витрати на лікування, доглядала чоловіка, оскільки іншої допомоги не було взагалі. Проте, навіть у період, коли [PERSON] помирав, позивач так і не знайшов можливості навідати рідного брата, натомість в цей період почав проявлятись інтерес до спільної квартири, що було пов`язано із тим, що в даній квартирі гостювали спочатку діти близьких друзів чоловіка та позивача, потім рідний син позивача, які свою систематичну присутність пояснювали відсутністю у них житла. Оскільки [PERSON] було незручно відмовити своїм рідним, а потім через хворобу, то таке проживання родичів позивача в їх квартирі стало систематичним. [INFO] [PERSON] помер, в цей момент відповідач була з ним сама, самостійно одержувала медичну довідку про причину смерті, а також вона замовила послуги ритуальної служби та оплатила їх. Після смерті [PERSON] вона подала заяву про прийняття спадщини після нього, а в подальшому одержала відповідне свідоцтво. Даний факт було достеменно відомо позивачу і він не висловлював жодних заперечень в процесі оформлення спадкового майна. Однак, влітку 2021 року відповідач відмовила молодшому сину позивача, який мав намір проживати в її квартирі зі своєю дівчиною, що, ймовірно, стало причиною подання даного позову. Посилаючись на викладене, представник відповідача наполягає, що даний позов є безпідставним, не ґрунтується на фактичних обставинах, поданий з надуманих мотивів, а додані до нього докази є неналежними та недопустимими, в зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні позову повністю та стягнути з позивача понесені судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2021 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Решетник І.С. належним чином завірену копію спадкової справи №32/2020, яка була заведена після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2021 року витребувано від КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію довідки-характеристики про зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] станом на 01.01.2013 року та на 27.10.2021 року; копію свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 серпня 1997 року в місті Києві Відділом приватизації Ватутінської районної держадміністрації, згідно з розпорядженням від 11 серпня 1997 року №2593, на підставі якого квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , чи інші правовстановлюючі документи на вказану квартиру, які наявні. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2021 року витребувано від Національного інституту раку належним чином завірену копію підписаної [PERSON] згоди на операцію [PERSON] , а також інші документи з історії хвороби [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , на яких міститься підпис [PERSON] , [INFO] , а також витребувано від Київської міської клінічної лікарні №2 належним чином завірену копію підписаної [PERSON] відмови від розтину тіла померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , , а також інші документи з історії хвороби [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , на яких міститься підпис [PERSON] , [INFO] . 21.12.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача вказує на те, що відповідач не надає жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував ознаки, які притаманні справжньому шлюбу та затверджені на рівні закону, а натомість посилається лише на свої автобіографічні дані, зокрема, доказів її реального проживання у спірній квартирі. Представник позивача зазначив, що є неправдивими посилання на те, що син позивача та [PERSON] гостювали у [PERSON] , оскільки останні реально проживали у спірній квартирі на відміну від відповідача, оскільки навчались та працювали у м.Києві. Крім того, надані відповідачем докази щодо здійснення поховання представник позивача вважає неналежними, оскільки вони не підтверджують того факту, що відповідач дійсно оплатила та здійснила організаційні заходи щодо поховання [PERSON] . Також, представник позивача зауважив, що надана відповідачем довідка з лікарні не підтверджує факту її дійсного відвідування [PERSON] у період лікування, а надані квитанції не підтверджують факту того, що вказані ліки дійсно купувала відповідач, що саме вказані ліки були призначені лікарями саме [PERSON] та направлені на його лікування, а також відсутні рецепти лікарів, в яких би були вказані ліки, що вказані у чеках. З урахуванням наведеного, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 26.05.2022 року засобами електронного зв`язку та 27.05.2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові пояснення відповідача щодо тривалості та розвитку її стосунків з [PERSON] , їхнього спільного проживання, лікування [PERSON] , в яких відповідач заперечує проти позовних вимог, оскільки її шлюб з [PERSON] не був фіктивним. 13.06.2022 року до суду надійшли письмові заперечення представника позивача [PERSON] на письмові пояснення відповідача, в яких він вважає, що відповідач намагається ввести в оману суд та інших учасників щодо обставин справи, а тому є обґрунтовані сумніви щодо всіх доказів, у тому числі і свідків зі сторони відповідача, які відповідач надав на підтвердження своєї правової позиції. Відтак, на думку представника позивача, відповідачем не надано жодного належного та достовірного доказу на підтвердження вказаних нею обставин. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.07.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи, а також третя особа приватний нотаріус Решетник І.С., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи в її відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 18.11.2011 року було укладено шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON], який зареєстровано Відділом РАЦСу Деснянського РУЮ у м.Києві, актовий запис № 1754. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилась спадщина. 15.10.2020 року приватним нотаріусом КМНО Решетник І.С. було відкрито спадкову справу № 32/2020 за заявою відповідача, як спадкоємця першої черги та 07.06.2021 року видано на ім`я відповідача свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади та квартиру [ADDRESS] . 10.08.2021 року до матеріалів спадкової справи надійшла заява позивача [PERSON] (брата померлого [PERSON] ) від 29.07.2021 року про прийняття ним спадщини, як спадкоємцем другої черги. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний ним шлюб є фіктивним, оскільки відповідач не мала на меті створювати сім`ю з його братом [PERSON] , зареєструвала з ним шлюб виключно з метою набуття реєстрації у його квартирі для подальшої реєстрації в якості фізичної особи-підприємця без наміру створення сім`ї. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1 СК України, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Згідно до положень ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 СК України). Відповідно до частини другої статті 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України). За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 липня 2021 року в справі № 295/472/18 (провадження № 61-11734св20). Особливістю доказування у справах про визнання шлюбу недійсним у зв`язку з фіктивністю є те, що «намір створення сім`ї визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу» (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц). Статтею 42 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Позивач зазначав, що його право порушене, оскільки він позбавлений можливості успадкувати належну його брату частку квартири, яка входить до складу спадщини після його смерті. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний ним шлюб є фіктивним, так як [PERSON] ніколи не представляв своїм родичам та близьким відповідача як дружину, [PERSON] та відповідач разом не проживали, не вели спільного господарства, не турбувалися один про одного, а відтак не мали наміру створити сім`ю, а реєстрація шлюбу здійснена виключно для надання відповідачу можливості зареєструватись як ФОП для здійснення підприємницької діяльності на території України. Крім того, відповідач не опікувалась [PERSON] під час його хвороби, не здійснювала витрат на його лікування та поховання, усі витрати ніс він (позивач). На підтвердження своїх вимог позивачем надано забірний лист Трапезної Свято-Покровської парафії, відповідно до якої відпущено на поминальний обід [PERSON] на загальну суму 5000,00 грн. за [PERSON] [INFO]; акт ЖЕД № 302 від 23.09.2020 року № 278, відповідно до якого відповідач дійсно фактично не проживала та не вела спільного господарства з покійним [PERSON] з 18.11.2011 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; письмові заяви свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копії документів про навчання [PERSON] , [PERSON] та їх трудових книжок; витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Суд вважає, що зазначені докази як окремо, так і в сукупності жодним чином не доводять того, що спадкодавець та відповідачка уклали шлюб без реального наміру створити сім`ю, а саме позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів відсутності у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути права та обов`язки подружжя. Саме по собі посилання позивача, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання реєстрації у м.Києві не є підставою для визнання шлюбу недійсним. Зокрема, позивачем не доведено, що окрім витрат на поминальний обід ним було понесено будь-які витрати на лікування та поховання [PERSON] і не спростовано того, що саме відповідач несла витрати на лікування та поховання [PERSON] . Крім того, факт проживання у спірній квартири протягом будь-якого періоду [PERSON] , [PERSON] у зв`язку із їх навчанням та роботою, а також [PERSON] ніяк не свідчить про фіктивність шлюбу [PERSON] та відповідача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача [PERSON] , який є сином позивача та племінником померлого [PERSON] , вказав, що проживав у спірній квартирі разом з дядьком з 2013 року по початок 2016 року, з кінця 2016 року до [INFO], відповідач після реєстрації шлюбу нетривалий час проживала з [PERSON] , в подальшому приходила до квартири 10 разів, однак дядько її виганяв. У жовтні-листопаді 2018 року дядько захворів на рак, відповідач возила його до Інституту раку. За операцію дядько сплачував сам, грошима йому допомагав позивач. Він (свідок) та відповідач доглядали [PERSON] у лікарні, за поховання платили як відповідач, так і його (свідка) батьки. Свідок вказав, що дядько ніколи не казав, що його шлюб є фіктивним, але у нього (свідка) склалось таке враження, що у відповідача були плани на працевлаштування. За місяць до смерті дядько говорив, що залишить йому квартиру, однак заповіту не було. Відповідач також підтвердила, що квартира залишиться йому. Суд критично ставиться до даних показів свідка, оскільки він є сином позивача, тобто, зацікавленою в результатах розгляду справи особою. Слід звернути увагу, що вказані свідчення суперечать як позиції позивача (зокрема, в частині несення відповідачем витрат на лікування та поховання [PERSON] ), так і письмовим поясненням свідка, наданих представником позивача (зокрема, в частині того, що [PERSON] сам казав свідку, що його шлюб є фіктивним). З урахуванням наведеного, вказані покази свідка неможливо прияти до уваги. Натомість, твердження позивача спростовані наданими відповідачем доказами. Суд звертає увагу на те, що первісно відповідач мала реєстрацію на території України відповідно до посвідки на тимчасове проживання з 11.09.2007 року в [ADDRESS] , а також з 16.10.2007 року була працевлаштована в Черкаському національному університеті ім.Б.Хмельницького, з 17.09.2008 року була прийнята на роботу в Національний університет «Києво-Могилянська академія». З 08.12.2009 року відповідач була тимчасово зареєстрована у квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 13.02.2015 року її реєстрація є постійною. В той же час, шлюб між [PERSON] був зареєстрований 18.11.2011 року, в подальшому 17.04.2012 року даний шлюб було підтверджено відповідно до законодавства Республіки Польща, про що видано відповідну копію. Вищенаведена хронологія спростовує твердження позивача про те, що єдиною підставою для реєстрації оспорюваного шлюбу було бажання відповідача отримати реєстрацію в Україні для працевлаштування. Суд звертає увагу на те, що з моменту реєстрації відповідача у спірній квартирі до моменту реєстрації шлюбу пройшло майже 4 роки. Також, з матеріалів справи вбачається, що 09.07.2019 року [PERSON] надав дві письмові заяви згоду на купівлю його дружиною [PERSON] за кошти, набуті ними під час зареєстрованого шлюбу на квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу майнових прав, за ціну та на умовах на власний розсуд його дружини. З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем здійснювався догляд за [PERSON] під час його перебування у Міській Клінічній лікарні № 2 з 07.05.2020 року, про що свідчить відповідна довідка-пропуск. Вказану обставину підтвердила також допитана в якості свідка [PERSON] , яка працювала медичною сестрою у вказаній лікарні. Вона вказала, що бачила відповідача, яку [PERSON] представив як свою дружину, кожен день в лікарні, обговорювала з нею всі питання щодо лікування, в день смерті [PERSON] відповідач була разом з ним. Саме відповідач ночувала з [PERSON] у палаті і саме вона, а не інші родичі, придбавала ліки тощо і тому медичний персонал телефонував саме їй з приводу лікування та догляду. Крім того, наявними письмовими доказами підтверджується, що саме відповідач отримувала лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] , надала відмову від проведення розтину, а також замовляла та оплачувала ритуальні послуги, в тому числі і з оформлення свідоцтва про смерть, відповідно до договорів № 168/20 та № 281 від 09.06.2020 року, актів приймання-передачі наданих послуг, квитанції № 168 від 09.06.2020 року. Сторона позивача заперечувала проти вказаних доказів, вважаючи їх сумнівними, вказуючи на те, що відповідач не несла витрат на поховання та лікування [PERSON] . Проте, вказані доводи відхиляються, оскільки позивачем не надано належних доказів на спростування цих тверджень відповідача. Натомість, і позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо того, що саме позивач поніс такі витрати. До наданого позивачем забірного листа Трапезної Свято-Покровської парафії, відповідно до якого відпущено на поминальний обід [PERSON] на загальну суму 5000,00 грн. за [PERSON] [INFO], слід поставитись критично, оскільки на його підтвердження позивачем не надано належного бухгалтерського документу, який би підтвердив сплату такої послуги (квитанції, чеку, накладної, ордеру тощо). Також, відповідачем надано листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» від 23.06.2022 року № 46-1182, відповідно до якого акти про проживання/не проживання складаються виключно зі слів сусідів, а начальник ЖЕД чи особа, яка виконує його обов`язки, засвідчує лише їх підписи, адже працівники ЖЕД не є компетентними особами, які можуть стверджувати чи спростувати факт проживання чи не проживання у квартирі фізичних осіб. Вказане спростовує посилання позивача на акт ЖЕД № 302 від 23.09.2020 року № 278, відповідно до якого відповідач дійсно фактично не проживала та не вела спільного господарства з покійним [PERSON] з 18.11.2011 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] , який підписано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тим більше, що відповідач під час судового розгляду не заперечувала проти того, що вона та [PERSON] фактично не проживали у спірній квартирі через постійне проживання у ній родичів та друзів родини [PERSON] . Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт спільного проживання [PERSON] з відповідачем, наявність у них тривалих подружніх стосунків, опікування [PERSON] відповідачем під час хвороби. Таким чином, у даній справі встановлено, що [PERSON] та відповідач вільно, без стороннього примусу на них та між ними, здійснили своє волевиявлення шляхом надання вільної згоди, як відповідно чоловік і жінка, на реєстрацію шлюбу між ними, проживали однією сім`єю, набули прав та обов`язків подружжя, які реалізовували. Суд також враховує і тривалість їх відносин, в тому числі перебування у шлюбі. Позивач же не надав належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності шлюбу. За таких обставин самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було здійснення реєстрації місця проживання для подальшого здійснення в Україні підприємницької діяльності, які, в свою чергу теж не підтверджені жодними доказами, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності. Відповідно до судової практики самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних майнових благ, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанови Верховного Суду у справах № 750/6471/15-ц, № 591/1860/16-ц). Посилання позивача на наявність конфліктів між [PERSON] та відповідачем, а також його небажання спілкуватись з нею суд також відхиляє, оскільки це не підтверджено жодним чином. Крім того, у справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про те, що під час розгляду справи судом позивач не довів належними та допустимими доказами відсутність у його брата та відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, а відтак суд вважає, що позивачем не було доведено фіктивності шлюбу, укладеного між його братом та відповідачем. З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог про визнання шлюбу недійсним належить відмовити. Також належить відмовити і в задоволенні вимог про скасування актового запису про шлюб, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації права власності, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання шлюбу недійсним. Інші твердження сторони позивача висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову повністю чи частково не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.355, 356, 357, 368, 372 ЦК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: dismissed