Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про дострокове розірвання договору позики та стягнення боргу. У своїй позовній заяві просила суд - договір позики, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відповідно до 2 (двох) боргових розписок від 17.09.2020 року та 30.04.2021 року - розірвати достроково; - стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість за борговими розписками позики від 17.09.2020 року та 30.04.2021 року у розмірі 1 521 650,00 гривень; - стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що [PERSON] (надалі - Відповідач), в період з 25.07.2020 року по 30.04.2021 року було отримано в борг у [PERSON] (надалі - Позивач), 1 100 000 грн., про що складено 30.04.2021 року розписку. Відповідач взяв на себе зобов`язання погасити вказаний борг у строк до 10.05.2025 року. Крім цього, 17.09.2020 року Відповідачем отримано в борг у Позивача 13.000 доларів США, 500 доларів США та 1 500 доларів США, а всього 15 000 доларів США. Відповідно до розписки Відповідач взяв на себе зобов`язання погасити вказаний борг шляхом щомісячних виплат у розмірі 30 800 грн. Позивачем за вих. №017/2 від 15.11.2021 року, вих. №017/3 від 18.11.2021 року та вих. №017/4 від 25.11.2021 року поштовим зв`язком направлено Відповідачу листи-вимоги про дострокове повернення боргу за борговими розписками. Станом на дату подання позову Відповідач, зазначені суми грошових коштів не повернув, чим взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 лютого 2022 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 19 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. 29 серпня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника [PERSON] - адвокатки Паруль Юлії Олегівни про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про дострокове розірвання договору позики та стягнення боргу. 05 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про збільшення підстав позову. Також 05 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що представник позивача просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Одночасно з цим, 05 жовтня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів у справі, а саме інформації у ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Універсал Банк». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвокатки Паруль Юлії Олегівни про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про дострокове розірвання договору позики та стягнення боргу було відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у справі, а саме інформації у ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Універсал Банк», оскільки затребувана представником інформація стосується банківської таємниці осіб, які не є сторонами у справі. Також протокольною ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року було визнано явку відповідача у судове засідання обов`язковою. 20 жовтня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання електронних доказів у справі, а саме скріншоти з мобільного телефону позивача з додатку «Telegram» та виписки з рахунку позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» і список фінансових зобов`язань. 02 листопада 2022 року на електронну адресу суду надійшли заперечення на клопотання приєднання електронних доказів від представника відповідача. Представник зауважив, що судова практика, на яку посилається в своєму клопотанні представник позивача не є релевантною, оскільки справи стосувались інших правовідносин. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 22 листопада 2022 року було повторно визнано явку відповідача у судове засідання обов`язковою. Позивачка разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Третя особа у судове засідання явку своїх представників не забезпечили, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Позивач посилається на те, що 17 вересня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого Відповідач отримав від Позивача грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США. На підтвердження укладення даного договору Позивач надає до суду розписку. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується виплатити [PERSON] грошові кошти у розмірі 13 000,00 доларів США, а також 500,00 у.е. та 1 500 доларів США, а загалом 15 000,00 доларів США. Зобов`язується погасити борг до 2026 року включно. Також [PERSON] зобов`язується виплачувати кожен місяць іпотеку у розмірі 30 800,0 грн протягом 3-х років з 2020 року по 2023 рік. Під час розгляду справи, [PERSON] заперечувалося факт укладання такої розписки. Також до матеріалів справи долучено Розписку від 30 квітня 2021 року. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) гривень 00 копійок, які зобов`язується повернути [PERSON] до 10 травня 2025 року. Позивачка вказує, що нею здійснювались заходи досудового врегулювання спору, серед яких: 05 травня 2021 року було направлено Позивачу вимогу-повідомлення через мобільний додаток «Telegram». З приводу вказаного доказу, суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/19 роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення, (аналогічна позиція від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19 від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19). Тому суд відхиляє вказаний доказ, та не приймає до уваги під час прийняття рішення. Крім цього, Позивачем за вих. №017/2 від 15.1 1.2021 року, вих. №017/3 від 18.11.2021 року та вих. №017/4 від 25.11.2021 року поштовим зв`язком направлено Відповідачу листи-вимоги про дострокове повернення боргу за борговими розписками. Також представником позивача було подано клопотання про долучення та дослідження наступних доказів: скріншоти з мобільного телефону позивача в додатку «TELEGRAM» на 10 арк.; дослідити вказаний доказ з мобільного телефону марки «Хіоmі Redmi Note 8» імеі: [NUMBER] ; приєднати до матеріалів справи № 761/4493/22 письмовий доказ, а саме: виписки з АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] за період часу з червня 2020 року по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по грудень 2020 року, з січня 2021 року по грудень 2021 року; список фінансових зобов`язань, що оформлені за копією паспорту [PERSON] та виписка з кредитної історії [PERSON] . З приводу вказаних доказів, суд зазначає наступне. Відповідно До ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до увага докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач посилається на практику Верховного Суду у постановах від 17.04.2020 у справі № 905/2319/17, від 25.03.2020 у справі № 570/1369/17, від 13.07.2020 у справі № 753/10840/19, від 27.11.2019 у справі № 1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належними доказами у судових справах. Однак наведені судові практики у даному випадку є нерелевантними. У Постанові від 17.04.2020 у справі № 905/2319/17 обставини справи стосуються надсилання через вайбер платіжного доручення приватному виконавцю, тобто особі, яка надає публічні послуга, і номер телефону якого наявний у відкритому доступі в мережі інтернет. У Постанові від 25,03,2020 у справі № 570/1369/17 обставини справи стосуються виконання договору підряду. У Постанові від 13.07.2020 у справі № 753/10840/19 обставини справи стосуються сімейних відносин. Справі № 1540/3778/18 перебувала у межах адміністративного судочинства. Відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21 електронні докази повинні оцінюватися так само, як і інші види доказів, зокрема, щодо їх прийнятності, автентичності, точності та цілісності. Обробка електронних доказів не повинна бути невигідною для сторін або надавати несправедливу вигоду одній із них (преамбула «базові принципи» Керівництва). В межах, прийнятних відповідно до національного законодавства та на розсуд суду електронні дані повинні прийматися як автентичний доказ, допоки інша сторона не наведе відповідні обґрунтовані доводи на спростування цього. Достовірність електронних доказів презюмується до тих пір, поки немає розумних сумнівів у протилежному (пункти 21, 22 Керівництва «Електронні докази в цивільному та адміністративному процесі», ухваленому Комітетом міністрів Ради Європи 30.01.2019 (далі - Керівництво)). При цьому суди можуть вимагати аналізу електронних доказів експертами, особливо коли порушуються складні доказові питання або якщо є підозри щодо маніпулювання електронними доказами (п.18 Керівництва). Кожен електронний доказ (оригінал) зазвичай містить таку приховану інформацію як метадані. Метадані - це відомості про інші дані, і іноді їх називають «цифровим відбитком» електронних доказів. Він може включати важливі доказові дані, такі як дата й час створення чи модифікації файлу чи документа, або автор, а також дата й час, коли дані були надіслані. Безпосередній доступ до метаданих зазвичай недоступний. Метадані забезпечують необхідний контекст для оцінки доказів (даних) так само, як поштовий штемпель забезпечує контекст для оцінки звичайного (паперового) листа та його змісту. Суди повинні усвідомлювати потенційну доказову цінність метаданих, у випадку коли інша сторона оспорює достовірність доказу (авторство, цілісність, автентичність). Метадані можуть бути використані для відстеження та ідентифікації джерела та адресата повідомлення, даних про пристрій, який створив електронні докази, дати, часу, тривалості та типу доказів. Метадані можуть бути релевантними або як непрямі докази (наприклад, вказівки на найбільш релевантну версію документа), або як прямі докази (наприклад, якщо даними файлу маніпулювали). Ця настанова також релевантна у випадку втрати метаданих. Таким чином, самі но собі знімки екрану не можуть братися до уваги як допустимі докази без доведення їхньої прийнятності, автентичності, точності та цілісності відповідно до згаданої правової позиції. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч, 2 ст. 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Знімки екрану, які надає Позивач, не підтверджують факт укладення/не укладення чи виконання/не виконання оспорюваних договорів позики, не підтверджують інші обставини, на які посилається Позивач. Щодо виписки зАТ КБ «ПриватБанк» і Список фінансових зобов`язань необхідно зазначити, що останні також не підтверджують факт укладення/не укладення чи виконання/не виконання оспорюваних договорів позики, не підтверджують інші обставини, на які посилається Позивач. З урахуванням наведеного, суд відхиляє вказані докази, та не приймає до уваги під час прийняття рішення. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних вимог. За умовами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт тримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання... письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику... За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми... Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, справа № 309/3458/14-ц). У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо боргової розписки від 17 вересня 2020 року, суд зазначає наступне. Позивач посилається на те, що 17 вересня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого Відповідач отримав від Позивача грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США. На підтвердження укладення даного договору Позивач надає до суду розписку. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 01 лютого 2021 року у справі № 755/11600/18 за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильно застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і В свою чергу, як вбачається з правової позиції Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 761/19847/16-ц розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як вбачається зі змісту боргової розписки від 17 вересня 2020 року, остання не містить інформації про те, на яких умовах грошові кошти були отримані Відповідачем. Також вказана розписка не містить дати, коли такі грошові кошти справді були отримані Відповідачем. Також суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК на потвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей: Договір позики є двостороннім правочином, як і будь-який інший догорів. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Розписка від 17.09.2020 р. (на якій відсутня дата укладення) не містить підпис Відповідача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 487/4378/19 підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Оскільки в силу ч. 1 ст. 1047 ЦК даний договір позики за зазначених Позивачем умов повинен укладатися лише у письмовій формі, тобто такий договір у своєму матеріальному вираженні (розписці, власне письмовому договорі позики) повинен містити підпис особи/осіб, які такі документи склали. Крім того, з наведених вище підстав розписка від 17.09.2020 р. також не підтверджує, що Відповідач отримував будь-які кошти від Позивача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 30 січня 2018 року у справі 303/5407/15-ц правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики, наданої останньому за усною домовленістю, адже в силу вимог статті 1047 ЦК України належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник, але, як установив суд, такі докази відсутні. При цьому посилання позивача на те, що перевіркою правоохоронного органів було встановлено, що відповідач позичав у неї кошти, про що зазначав у своїх поясненнях, апеляційний суд правильно вважав такими, що не є належними та допустимими доказами. У зв`язку з чим, посилання Позивача на свідчення [PERSON] і [PERSON] (протоколи отримання відомостей від 27 листопада 2021 року) щодо передачі грошових коштів у розмірі 15 000,00 доларів США є недопустимими доказами у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК. Теж саме стосується свідчень [PERSON] (протокол отримання відомостей від 03 грудня 2021 року), які є лише припущеннями, про те, що кошти передавалися Відповідачу. Більше того, зі свідчень [PERSON] і [PERSON] не встановлено, що кошти передавалися Позивачу. Відповідно до протоколів від 27 листопада 2021 року на запитання, чи були такі особи присутні під час складання розписки, вони обоє відповіли, що присутні не були. Вказані свідчення [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не підтверджують укладення між Позивачем і Відповідачем жодних договорів чи передання коштів. Отже, як слідує з матеріалів справи, відсутні докази того, що договір позики від 17.09.2020 року укладався і грошові кошти від Позивача до Відповідача передавалися. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку щодо відсутності правових підстав для дострокового розірвання договору. Щодо боргової розписки від 30 квітня 2021 року, суд зазначає наступне. З умов розписки від 30 квітня 2021 року вбачається, що Відповідач зобов`язався повернути борг до 10 травня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 652 ЦК якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона де могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового оборогу не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Відповідно до ч. 4 ст. 652 ЦК зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Таким чином, як слідує з матеріалів справи, відсутні підстави для розірвання договору. Також суд зауважує, що положення про позику згідно з Главою 71 ЦК не містять спеціальних умов розірвання договору позики. Отже, підстави для розірвання договору у вигляді розписки від 30.04.2021 р. відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що: 1) розписка від 30.04.2021 не відповідає необхідним умовам для підтвердження укладення договору позики; 2) у Позивача відсутні підстави розривати договір позики, що підтверджується розпискою від 30.04.2021 р., оскільки таке зобов`язання не було порушене Відповідачем, а іншим законних підстав для розірвання договору у Позивача немає; 3) розписка від 17.09.2020 р. не відповідає вимогам до будь-якого юридичного документа, оскільки не містить основних реквізитів, зокрема дати і підпису. Протоколи отримання відомостей, які були залученні адвокатом, не підтверджують ні факту укладення договору позики/складання розписки з цією метою, ні факту передачі грошових коштів за таким договором, ні факту передачі грошей взагалі; 4) інші залучені докази, зокрема листи-вимоги до Відповідача, оптичний диск з розмовою двох осіб, а також знімки екрану телефона з різних наведених вище причин не є допустимими і належними доказами, жодним чином не підтверджують ні існування зобов`язань Відповідача перед Позивачем, ні порушення Відповідачем якихось інших зобов`язань, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 11-16, 525, 526, 530, 651, 652, 1046, 1047, 1049 ЦК України, з урахування положень постанови Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/19, постанови Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, постанови Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, постанови Верховного Суду від 01 лютого 2021 року у справі № 755/11600/18, постанови Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 761/19847/16-ц, Постанови Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 487/4378/19, Постанови Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі 303/5407/15-ц, та

Outcome: dismissed