Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

У липні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] в якому просить: стягнути з [PERSON] суму основного боргу у розмірі 11960000, 00 грн., три проценти річних у розмірі 80607, 12 грн., інфляційни нарахування у розмірі 322920, 00 грн., що разом становить 12363527, 12 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача 12405, 00 грн. сплаченого судового збору. Позов мотивований тим, що 30.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідач прийняв в якості позики 11960000, 00 грн., що було еквівалентно 454235, 46 доларів США на день укладення договору. Факт отримання позики підтверджується розпискою від 30.10.2021 року, яку власноручно написав [PERSON] , в момент отримання позики. Відповідно до вимог п.2 договору позики та розписки відповідач зобов`язується повернути позику в повному обсязі в стро к до 30 квітня 2022 року. Позивачем 14.06.2022 року на даресу відповідача було направлено вимогу про повернення боргу. Вимогу відповідач не отримав, борг не повернув. На телефонні дзвінки не відповідає. Станом на 20.07.2022 року, сума позики відповідачем не повернута. Зазначає, що заборгованість із встановленого індексу інфляції за весь час заборгованості від суми боргу складає 322920, 00 грн., а відсотки за користування грошовими коштами за період 0 30.04.2022 року по 20.07.2022 року складає 80607, 12 грн. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18.08.2022 року матеріали позовної заяви передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2022 року у справі відкрито провадження за загальними правилами та призначено підготовче судове засідання. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, про дату та місце судового розгляду повідмлявся належним чином. Заслухавши поясненняпозивача та його представника, дослідивши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. Судом встановлено, що 30.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики який підписаний сторонами, згідно умов якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в якості позики 11960000, 00 грн., що еквівалентно 454235, 46 доларів США на день укладення договору. Надану позику відповідач зобов`язався повернути у строк до 30.04.2022 року (а.с.7-8). Факт передачі грошових коштів за договором позикивід 30.10.2021 року у розмірі 11960000, 00 грн. від [PERSON] до [PERSON] підтверджується розпискою про отримання грошових коштів від 30.10.2021 року, підписаною [PERSON] (а.с. 9). Позивач [PERSON] направила відповідачу [PERSON] вимогу, відповідно доя кої, просить негайно в строк до 10.07.2022 року повернути останній кошти в розмірі 11960000, 00 грн. (а.с.10-11). Відповідно до п. 2 договору позики [PERSON] зобов`язувався повернути суму позики у розмірі 11960000, 00 грн. у строк до 30.04.2022 року, проте останньій цього не зробив, тим самим порушивши умови Договору позики. Станом на момент подання даного позову [PERSON] , як позичальник за договором позики, свій обов`язок повернути грошові кошти не виконав. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, у встановлений в зобов`язанні строк (термін) його виконання. Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 21.10.2015 № 6-2003цс15) цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні не виконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, а отже з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума боргу позичених грошових коштів за договором позики від 30.10.2021 року у розмірі 11960000, 00 грн. Щодо стягнення суми 3% річних за користування грошовими коштами, інфляційних збитків та процентів, суд дійшов наступних висновків. Дата початку нарахування: 30.04.2022 року - визначений договором позики кінцевий строк на повернення грошових коштів за позикою. Дата закінчення нарахування: 20.07.2022 року - дата звернення з даним позовом до суду. - сума 3% річних за користування грошовими коштами за позикою за період з 30.04.2022 року по 20.07.2022 року у розмірі 80607, 12 грн.; - інфляційні збитки за позикою за період з 30.04.2022 року по 20.07.2022 року у розмірі 322920, 00 грн.; Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язані встановлений строк для його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.ст. 549, 551 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлені договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюють договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що, оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних за користування грошовими коштами за позикою за період з 30.04.2022 року по 20.07.2022 року у розмірі 80607, 12 грн.; інфляційні збитки за позикою за період з 30.04.2022 року по 20.07.2022 року у розмірі 322920, 00 грн. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 12405, 00 грн. На підставі ст. ст. 525, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved