Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

Тростянецька міська рада у вересні 2021 року звернулася до суду із указаним позовом мотивуючи вимоги тим, що 02.10.2020 Тростянецькою районною радою було прийнято рішення «Про безоплатну передачу об`єктів та майна Тростянецької районної ради зі спільної власності територіальних громад сіл та міста Тростянецького району до комунальної власності Тростянецької міської об`єднаної громади». У подальшому Тростянецькою міською радою 13.10.2020 було прийнято рішення № 478 «Про безоплатне прийняття об`єктів та майна зі спільної власності територіальних громад сіл та міста Тростянецького району з балансу Тростянецької районної ради до комунальної власності Тростянецької міської об`єднаної громади на баланс Тростянецької міської ради», відповідно до якого були передані об`єкти нерухомого майна, зокрема двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . На виконання вказаного рішення, квартира, яка розташована по [ADDRESS] була зареєстрована за Тростянецькою міською радою. 11.05.2021 було здійснено обстеження об`єктів комунальної власності Тростянецької міської ради та встановлено, що ордер на жиле приміщення позивачем не видавався, а реєстрація місця проживання будь-яких осіб відсутня. За наявною інформацією, у жилому приміщенні по [ADDRESS] проживає [PERSON] . Після встановлення факту самоправного заняття жилого приміщення без відповідних підстав, позивач 27.07.2021 направив [PERSON] лист, у якому запропонував звільнити жиле приміщення у добровільному порядку. Вказаний лист відповідачка отримала. Зайнявши самовільно жиле приміщення відповідачка позбавляє позивача вільно користуватися належним йому нерухомим майном. У добровільному порядку відповідачка виселятися не бажає. Також позивач вказав, що 31.08.2016 відповідачка зареєструвала право приватної власності на житловий будинок з господарськими (присадибними) будівлями та спорудами загальною площею 29,6 кв.м., що розташований по [ADDRESS] . Тому при вирішенні питання про примусове виселення з житлового приміщення відповідачка не залишиться без місця проживання, оскільки має інше нерухоме майно на праві приватної власності. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд виселити [PERSON] із жилого приміщення комунальної власності - двокімнатної квартири, розташованої по [ADDRESS] , як таку, що самоправно зайняла приміщення. Ухвалою суду від 11.10.2021 було відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 21.10.2021\~ [PERSON] \~подала відзив\~на позов,\~у якому\~вказала,\~що позов\~не визнає\~із тих\~підстав,\~що відповідно до рішення виконавчого комітету Тростянецької міської ради за №\~924 від 21.09.2005 вона була прийнята на квартирний облік за місцем проживання із включенням до списку першочергового отримання житла, як така, що проживає у ветхому будинку. Рішенням профспілкової організації Тростянецької районної ради від 02.02.2007 було ухвалено затвердити контрольний список квартирного обліку працівників Тростянецької районної ради, до якого була також включена вона. Крім того, вирішено звернутися до голови районної ради з клопотанням про необхідність виділення коштів для придбання їй квартири. Президія Тростянецької районної ради 20.04.2007 вирішила надати згоду на фінансування придбання житла за рахунок коштів бюджету розвитку у сумі 70000 грн, їй, як головному бухгалтеру районної ради. 01.06.2007 Тростянецькою районною радою було придбано двокімнатну квартиру, загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] . З того часу до 16.11.2020 вказана квартира належала до спільної власності територіальних громад Тростянецького району в особі Тростянецької районної ради. На спільному засіданні профспілкового комітету та адміністрації Тростянецької районної ради 06.08.2007 було вирішено надати їй вказану квартиру. Рішенням тринадцятої позачергової сесії 5 скликання Тростянецької районної ради від 14.08.2007 було погоджено надання їй даної квартири. Одразу після цього їй були передані ключі від квартири та вона почала відкрито нею користуватися, провела ремонт, вселилася для проживання. Рішенням Тростянецької міської ради від 31.03.2008 за № 173 було залишено без розгляду лист Тростянецької районної ради про надання ордеру на заселення вказаної квартири до вирішення спору в суді. Також виконавчий комітет Тростянецької міської ради рішенням від 21.05.2008 за № 211 відмовив їй у видачі ордера на заселення зазначеної квартири. Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 27.03.2009 по справі №2-64/2009, яке набрало законної сили 27.04.2009, було визнано незаконними рішення виконавчого комітету Тростянецької міської ради рішенням від 31.03.2008 за № 173 та від 21.05.2008 за № 211 «Про відмову у видачі ордеру на квартиру [ADDRESS] ». Крім того, вказаним рішенням суду зобов`язано виконавчий комітет Тростянецької міської ради видати ордер на заселення вказаної квартири. Постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби головного управління юстиції у Сумській області від 14.09.2005 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-64/2009 про зобов`язання виконкому Тростянецької міської ради видати ордер на заселення квартири. Проте рішення суду боржником не було виконано, державним виконавцем на боржника накладено штраф у розмірі 340 грн та 680 грн та направлено подання про порушення кримінальної справи відносно посадових осіб боржника за невиконання рішення суду. Постановою головного державного виконавця Огурецької З.О. від 29.09.2009 виконавче провадження було закрито на підставі п. 11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий лист повернуто до суду. Тривалий час вона зверталася з питання невиконання рішення суду до прокуратури, народних депутатів, міліції (поліції). Припис прокурора виконком Тростянецької міської ради проігнорував (визнав недоцільним розглядати), а всі інші відповіді, які вона отримувала, лише підтверджували неправомірність дій виконкому. Більше 12 років рішення суду не виконано, ордер на заселення до квартири їй не видано. Також відповідачка зазначила, що вона увесь час (протягом 14 років) проживає в квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги, незважаючи на те, що особові рахунки на указані платежі відкриті на ім`я колишнього власника квартири. Відсутність ордеру унеможливлює для неї реєстрацію місця її проживання у зазначеній квартирі, вселення інших осіб, оформлення договорів на отримання житлово-комунальних послуг на її ім`я та реалізацію права на приватизацію цього житла. Крім того, відповідачка вказала, що рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 09.07.2009, яке набрало законної сили, скасовано постанову адміністративної комісії при виконкомі Тростянецької міської ради, якою вона була притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 151 КУпАП (самоправне зайняття жилого приміщення), що також підтверджує відсутність факту самоправного зайняття жилого приміщення, і відповідно вказує на наявність правового титулу володіння цим житлом. Також відповідачка звернула увагу на те, що рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 31.01.2018 їй було відмовлено у задоволенні позову до Тростянецької районної ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Разом з тим, судом було зроблено висновок про те, що вона за волею власника спірної квартири та як особа, що у встановленому порядку, перебуваючи на квартирному обліку, набула право на поліпшення житлових умов та отримала у володіння спірну квартиру, що виключає такий обов`язковий критерій для застосування набувальної давності, як безтитульність володіння. 30.12.2020 вона звернулась до міського голови [PERSON] зі зверненням, про видачу їй ордера на квартиру у зв`язку з передачею цієї квартири на баланс Тростянецької міської ради. Проте листом від 16.01.2021 за підписом заступника голови міської ради Міняйло\~С.М., їй було відмовлено у видачі ордера без згадки про обов`язок виконати рішення суду. Також листом Тростянецької міської ради від 27.07.2021 № 1402 їй було запропоновано протягом двох тижнів виселитись з квартири. У зв`язку із цим, вона змушена була у вересні 2021 року звернутися до суду з позовом до Тростянецької міської ради про визнання права на проживання та користування житлом. Крім того, відповідачка вказала, що позивач вводить суд в оману стверджуючи, що вона має інше житлове приміщення, оскільки вона володіла житловим будинком, який розташований по [ADDRESS] і на момент постановки на облік як такої, що потребує покращення житлових умов у вересні 2005 року. У 2016 році вона лише зареєструвала своє право власності на вказаний будинок, як того вимагає законом. Однак проживати у будинку неможливо через його ветхість та аварійний стан. Сам же позивач поставив її на облік, оскільки вказаний будинок був визнаний ветхим (аварійним) рішенням виконкому Тростянецької міської ради від 21.09.2005 за №1103/393 із включенням до списку першочергового отримання житла. Також у неї було виявлено хронічне захворювання, що дає право на додаткову житлову площу. У зв`язку з наведеним, відповідачка просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 10.12.2021 провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням суду в цивільній справі № 588/1611/21 за позовом [PERSON] до Тростянецької міської ради про визнання права на проживання та користування житлом. 18.01.2023 провадження у даній справі було поновлено та призначено до підготовчого засідання, оскільки набрало законної сили рішення суду в цивільній справі № 588/1611/21. Ухвалою суду від 02.02.2023 закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримала обґрунтувавши обставинами викладеними у позовній заяві, просила задовольнити заявлені вимоги. Також представник позивача зазначила, що їй відомо про рішення суду, яким зобов`язано видати ордер на заселення квартири, однак цей ордер виданий на дві особи, одна з яких вже померла, тому видати ордер на померлу особу неможливо. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили пославшись на обставини викладені у відзиві на позов. Також позивачка вказала, що вона проживає у спірній квартирі з серпня 2007 року. Її чоловік помер через два місяці після того як набрало законної сили рішення суду про зобов`язання видати ордер на заселення квартири. На даний час вона уклала договори на надання комунальних послуг на своє ім`я. Лише Тростянецька ЖЕО не уклала з нею договір на обслуговування будинку посилаючись на відсутність ордеру. Крім того, представник відповідачки зазначив, що обставини, які встановлені рішенням Тростянецького районного суду від 16.09.2022 є доведеними. Протягом установленого законом строку будуть подані докази на підтвердження понесених судових витрат. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачку та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце житлові правовідносини, однак позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 21.09.2005 за № 924 [PERSON] була прийнята на квартирний облік за місцем проживання за №1103/393, згідно поданої заяви від 30.08.2005, складом сім`ї 2 чол. (вона, чоловік), що проживає у будинку по [ADDRESS] , житловою площею 16,4\~кв.м., із включенням до списку першочергового отримання житла за № 117, як таких громадян, що проживають у ветхому будинку (а.с. 51 том 1). Вказаний у рішенні виконкому житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., на момент взяття на квартирний облік належав [PERSON] та належить їй по даний час (а.с. 23-25 том 1). Непридатність даного будинку для проживання підтверджується актом обстеження технічного стану і визначення зносу указаного житлового будинку, затвердженого рішенням виконкому Тростянецької міської ради від 22.07.2005 за № 815. Станом на липень 2005 року загальний знос будинку становив 87 % (а.с. 52, 53 том 1). [PERSON] з 21.09.2005 була занесена до контрольного списку квартирного обліку працівників Тростянецької районної ради ( а.с. 55 том. 1). Профспілковою організацією Тростянецької районної ради на засіданні 02.02.2007 було вирішено звернутися до голови районної ради з клопотанням про необхідність виділення коштів для придбання квартири [PERSON] (а.с. 54 том. 1). 20.04.2007 президія Тростянецької районної ради на п`ятій сесії прийняла рішення «Про погодження фінансування придбання житла», яким вирішила надати згоду на фінансування придбання житла за рахунок коштів бюджету розвитку в розмірі 70 тис. грн. головному бухгалтеру районної ради [PERSON] (а.с. 57 том 1). 01.06.2007 між [PERSON] та Тростянецькою районною радою був укладений договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д. та зареєстрований у реєстрі за №\~821, згідно з яким Тростянецька районна рада придбала двокімнатну квартиру, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 58-60 том 1). 27.06.2007 у КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» за територіальною громадою Тростянецького району та сіл в особі Тростянецької районної ради було зареєстроване право комунальної власності на спірну квартиру (а.с. 60 том 1 на звороті аркушу). 06.08.2007 на спільному засіданні профспілкового комітету та адміністрації Тростянецької районної ради було прийнято рішення надати двокімнатну квартиру, яка розташована по [ADDRESS] головному бухгалтеру районної ради [PERSON] (а.с. 62 том 1). Рішенням тринадцятої позачергової сесії 5 скликання Тростянецької районної ради від 14.08.2007 було погоджено надання [PERSON] жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64 том 1). Рішенням Тростянецького районного суду від 27.03.2009 у справі № 2-64/09 за позовом [PERSON] , яке набрало законної сили 09.06.2009, було визнано незаконними рішення виконкому Тростянецької міської ради № 173 від 31.03.2008 «Про відмову у виді ордера на квартиру [ADDRESS] ». Також вказаним рішенням було визнано незаконними рішення виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 21.05.2008 «Про відмову у виді ордера на квартиру [ADDRESS] ». Крім того, зазначеним рішенням зобов`язано виконком Тростянецької міської ради видати [PERSON] ордер на заселення двокімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 30,7 кв.м. на склад сім`ї [PERSON] та її чоловіка [PERSON] (а.с. 65-69 том 1). На виконання вказаного рішення суду 27.04.2009 був виданий виконавчий лист за №2-64, який звернуто до виконання до Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області та 14.05.2009 головним державним виконавцем Огурецькою З.О. було відкрито виконавче провадження (а.с. 79 том. 1). 29.09.2009 головним державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області Огурецькою З.О., на підставі пункту 11 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-64 від 27.04.2009 про зобов`язання виконкому Тростянецької міської ради видати [PERSON] ордер на заселення двокімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 30,7 кв. м. на склад сім`ї [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Вказану постанову державний виконавець мотивувала тим, що рішення боржником не виконано, державним виконавцем на боржника накладено штраф в розмірі 340 грн. та 680 грн. та направлено подання про порушення кримінальної справи відносно посадових осіб боржника за невиконання рішення суду (а.с.81 том\~1). Отже, зазначене рішення суду про зобов`язання виконкому Тростянецької міської ради видати [PERSON] ордер на заселення двокімнатної квартири [ADDRESS] не було виконано ні в добровільному, ні в примусовому порядку. З питання невиконання даного рішення суду [PERSON] неодноразово зверталася з відповідними зверненнями до прокуратури, народних депутатів України, поліції, однак порушене нею питання не було вирішено по суті (а.с. 83-89 том 1). Також Тростянецька районна рада листом від 17.08.2011 зверталась до Тростянецької міської ради з проханням винести на розгляд виконавчого комітету міської ради питання про видачу [PERSON] ордера на заселення квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 23.09.2011 за № 536 відповідачці знову було відмовлено у видачі ордера на заселення у вказану квартиру (а.с. 90-91 том 1). Крім того, прокурором Тростянецького району було внесено припис виконкому Тростянецької міської ради від 20.10.2011 за №69 щодо повторного винесення на розгляд виконкому питання виконання рішення Тростянецького районного суду від 27.03.2009 про зобов`язання виконавчого комітету Тростянецької міської ради видати [PERSON] ордер на заселення квартири. Однак рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 16.11.2011 за № 616 вирішено вважати недоцільним повторний розгляд питання про видачу [PERSON] ордера на заселення квартири (а.с. 93-94 том 1). У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до Тростянецького районного суду Сумської області із позовом до Тростянецької районної ради Сумської області про визнання права\~власності за\~набувальною давністю\~на квартиру[ADDRESS] . Але рішенням суду від 31.01.2018 у задоволенні позовних вимог було відмовлено, зокрема суд послався на те, що [PERSON] за волею власника квартири та як особа, що у встановленому порядку, перебуваючи на квартирному обліку, набула право на поліпшення житлових умов та отримала у володіння спірну квартиру, що виключає такий обов`язковий критерій для застосування набувальної давності, як безтитульність володіння. Також суд зазначив, що порушене виконавчим комітетом Тростянецької міської ради право [PERSON] на отримання ордера на заселення двокімнатної квартири [ADDRESS] захищене рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 09.07.2009 у справі №2-а-963/09, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання (а.с. 71-73 том 1). Проживаючи понад 15 років без реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] фактично несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, у тому числі за особовими рахунками газопостачання та електропостачання, що відкриті на попереднього власника квартири [PERSON] Лише ДП «Екосервіс» укладено з відповідачкою 23.11.2011 договір на вивіз сміття (а.с. 99-218 том 1). Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» змінено адміністративно-територіальний устрій країни та утворено нові райони. 13.10.2020 на 41 сесії 7 скликання Тростянецької міської ради було розглянуто рішення 51 сесії Тростянецької районної ради 7 скликання від 02.10.2020 «Про безоплатну передачу об`єктів та майна Тростянецької районної ради із спільної власності територіальних громад сіл та міста Тростянецького району до комунальної власності Тростянецької міської об`єднаної територіальної громади» та вирішено прийняти на баланс Тростянецької міської ради об`єкти та майно, яке перебуває на балансі Тростянецької районної ради, зокрема квартиру [ADDRESS] (інвентарний номер - 101310003 (а.с. 7-12 том\~1). 01.12.2020 було зареєстровано право комунальної власності Тростянецької міської ради на квартиру [ADDRESS] , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13 том\~1). 11.05.2021 комісією по обстеженню житлового фонду Тростянецької міської територіальної громади був складений акт обстеження квартири [ADDRESS] , відповідно до якого комісія дійшла висновку про доцільність вжиття заходів щодо виселення [PERSON] із вказаної квартири (а.с. 14-15 том 1). 27.07.2021 Тростянецькою міською радою на адресу [PERSON] був надісланий лист в якому запропоновано добровільно виселитися з квартири [ADDRESS] протягом двох тижнів з дня отримання цього листа у зв`язку з проживанням у ній без законних підстав (а.с. 16, 17 том 1). 18.10.2022 виконавчим комітетом Тростянецької міської ради було прийнято рішення за №373 про зняття з квартирного обліку [PERSON] , як таку що потребує поліпшення житлових умов, у зв`язку з поліпшенням житлових умов (а.с. 17 том 2). Враховуючи установлені\~обставини,\~суд вважає,\~що Тростянецька\~міська рада\~тривалим невиконанням\~судового рішення\~від 27.03.2009,\~яким зобов`язано\~видати\~ [PERSON] \~ордер на\~заселення квартири\~ [ADDRESS] ,\~штучно створила\~відповідачці перешкоди\~для реалізаціїнею права на укладення договору найму житлового приміщення, реєстрацію місця проживання у житлі, в якому вона фактично тривалий час проживає. В подальшому Тростянецька міська рада взагалі вирішила виселити відповідачку із вказаної квартири, що змусило останню звернутися до суду з позовом до Тростянецької міської ради про визнання права на проживання та користування житлом. Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 16.09.2022 у справі №\~588/1611/21, яке після перегляду судом апеляційної інстанції залишено без змін та набрало законної сили 27.12.2022, позовні вимоги [PERSON] були задоволені та визнано за нею право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 51-56 том 2). 24.01.2023 [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] (а.с. 57 том 2). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1\~ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України\~власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства.\~Діяльність власника\~може бути\~припинена або\~власника може\~бути зобов`язано\~допустити до\~користування його\~майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4\~ст. 311 ЦК України\~фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 109 ЖК України\~передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~в статті 1 Першого протоколу об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц викладено висновок, згідно якого при вирішенні справи щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таке втручання має здійснюватися згідно із законом, має бути необхідним у демократичному суспільстві та має бути спрямованим на захист прав і свобод інших осіб. Формулювання «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, а положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. В даній справі позивач, обґрунтовуючи підставу для виселення відповідачки посилається на те, що він є власником житла, а відповідачка самовільно зайняла це\~житло та\~перешкоджає йому\~користуватися нерухомим\~майном.\~Також позивач\~вказав,\~що привирішенні питання про примусове виселення з жилого приміщення відповідачка не залишається без місця проживання, оскільки має інше зареєстроване нерухоме майно на праві приватної власності. Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачка самовільно зайняла квартиру [ADDRESS] , оскільки заселення вказаної квартири відповідачка здійснила після прийняття рішення Тростянецькою районною радою від 14.08.2007 про погодження надання їй житла та передання ключів від квартири. Щодо доводів позивача про те, що відповідачка не залишиться без місця проживання, оскільки має інше зареєстроване нерухоме майно на праві приватної власності суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до положень ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Отже обов`язковою ознакою житла є придатність для проживання в ньому людини. Це означає, що житло має відповідати всім будівельним, архітектурним, санітарним, пожежним та іншим нормам, завдяки яким можливе безпечне проживання в ньому людини.\~Придатність житла для проживання в ньому людини регламентується житловим законодавством України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» від 22 грудня 2006 р. непридатні для проживання будинки - жилі будівлі, які відповідно до законодавства визнані аварійними або ветхими.\~ Як установлено судом на підставі акту обстеження технічного стану і визначення зносу житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , що затверджений рішенням виконкому Тростянецької міської ради від 22.07.2005 за № 815, знос житлового будинку, станом на липень 2005 року становив 87 %. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження актуальних характеристик технічного стану вказаного будинку. Також судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 21.09.2005 за № 924 [PERSON] була прийнята на квартирний облік із включенням до списку першочергового отримання житла за № 117, як таких громадян, що проживають у ветхому будинку. Отже установлені судом обставини, свідчать про непридатність для проживання належного відповідачці житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Відповідно до вимог\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стороною позивача не було доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини про те, що позивачка самовільно зайняла квартиру [ADDRESS] , а також те, що вона має інше придатне для проживання житло. Враховуючи установлені судом обставини, а саме: тривалість проживання відповідачки у квартирі [ADDRESS] , відсутність у неї іншого придатного для проживання житла, суд вважає, що виселення відповідачки із спірного житла та позбавлення її права користування цим житлом буде непропорційним та становитиме порушення\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, суд вважає, що з урахуванням вищевикладених обставин, відмова у задоволенні цього позову буде пропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ст.\~141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed