Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочину, переведення прав та обов`язків сторони та визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у літку 2014 року відповідач придбала трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено на відповідача. 18.07.2014 між ТОВ «Фортон» та [PERSON] було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н. М., зареєстровано в реєстрі за № 1500, відповідно до якого відповідач набула у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.2 вищевказаного договору вартість спірної квартири склала 851 035,18 грн. Грошові кошти позивачем для купівлі заставної на спірну квартиру були надані [PERSON] . Відповідно до вищевказаного договору заставна на квартиру була передана ТОВ «Фортон», а [PERSON] , у свою чергу, набула права власності на спірну квартиру. Дана обставина підтверджується грошовими переказами [PERSON] . Тобто дана квартира була куплена за гроші позивача, проте відповідачем в договорі міни від 18.07.2014, в якості покупця квартири, була зазначена лише [PERSON] . Позивач стверджує, що фактичним набувачем спірної квартири є саме вона, оскільки надала грошові кошти для купівлі заставної, що у майбутньому була обмінена на спірну квартиру. До [PERSON] не перейшло право власності на передані їй позивачем грошові кошти в сумі 851 035,18 грн., а тому вона не могла набути права власності на спірну квартиру, яка була обмінена на заставну, що була придбана за кошти позивача. Тому позивач вказує, що договір міни від 18.07.2014 у частині зазначення відповідача власником є частково недійсним. З урахуванням викладеного вище та в розумінні ст. ст. 202, 316, 317, 319, 322, 328 та 715 ЦК України позивач вказує, що є власником квартири [ADDRESS] . А договір міни від 18.07.2014, відповідно до якого відповідач набула у власність квартиру [ADDRESS] , є удаваним в частині зазначення відповідача її власником. Дійсним покупцем спірної квартири є позивач, в якої був намір на настання правових наслідків - придбання квартири. Так як відповідач з ТОВ «Фортон» уклали договір міни, яким фактично приховано правочин між позивачем та ТОВ «Фортон», а тому зазначене вказує на набуття позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору міни від 18.07.2014 р. У зв`язку з тим, що позивач проживає за кордоном ( [ADDRESS] ), вона була позбавлена можливості особисто придбати заставну й укласти з ТОВ «Фортон» договір міни та набути права власності на квартиру [ADDRESS] . Тому позивач звернулася до своєї онуки - [PERSON] , щоб вона придбала для неї спірну квартиру. З цією метою позивач надала відповідачу грошові кошти для купівлі заставної у сумі 861 536,00 грн., яка у майбутньому була обмінена на спірну квартиру вартістю 851 035,18 грн. Тобто позивач фактично оплатила 100 відсотків вартості даної квартири. Крім того, позивач також надала грошові кошти [PERSON] для проведення ремонтних робіт спірної квартири у розмірі 290 291,00 грн. шляхом перерахування їх підприємцю [PERSON] , який виконував ремонтні роботи. З урахуванням зазначеного позивач просить суд визнати частково недійсним договір міни від 18.07.2014, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н. М., зареєстровано в реєстрі за №1500, в частині зазначення Сторони-2 відповідно до якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] . Перевести на [PERSON] права та обов`язки сторони-2 за договором міни від 18.07.2014, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М., зареєстровано в реєстрі за №1500. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву [PERSON] заперечила проти заявлених [PERSON] позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.02.2017 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.10.2017 р., було визнано за [PERSON] право власності на 11/20 часток квартири [ADDRESS] . Право власності на 9/20 часток вказаної квартири було визнано за [PERSON] . А тому просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.09.2018 справу прийнято до провадження суддею Колдіною О.О. та призначено її до розгляду у підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2020 (занесеною до протоколу судового засідання) залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.03.2020 (занесеною до протоколу судового засідання) залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкрите судове засідання. Розгляд справи, призначений на 16.03.2023, представник позивача просив провести без його участі та без участі позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. В зв`язку з повторною неявкою відповідачів в судове засідання суд вважає за можливе розглянути справу у їх відстуність. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18.07.2014 між ТОВ «Фортон» та [PERSON] було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М., зареєстровано в реєстрі за №1500, відповідно до якого Відповідач набула у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.2 вищевказаного договору вартість спірної квартири склала 851 035,18 грн. Відповідно до вищевказаного договору заставна на квартиру була передана ТОВ «Фортон», а [PERSON] , у свою чергу, набула права власності на спірну квартиру. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до положень частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині другій цієї норми здійснено поділ усіх правочинів на односторонні, двосторонні та багатосторонні, які є договорами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним, зміна правовідношення (частина друга статі 16 ЦК України). Згідно із статтями 6, 627 ЦК України визначальним для формування правовідносин є принцип свободи договору, сутність якого полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 658 ЦК України приймати рішення про відчуження майна має право лише його власник. Сторона договору міни - фізична особа, яка має достатній обсяг дієздатності, чи юридична особа, для якої відчуження майна за договором міни відповідає цілям її діяльності. Відповідно до статей 715, 716 ЦК України договір міни - договір міни (бартеру), де кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар (частина перша статті 715 ЦК України). Договір міни спрямований на безповоротне відчуження кожною із сторін належного їй майна. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором міни може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Предмет договору: речі - рухоме чи нерухоме майно; грошова доплата - за товар більшої вартості; робота, послуга - в обмін на товар (послугу) іншої сторони (частина п`ята статті 715 ЦК України). Договір вважається укладеним з моменту досягнення домовленості сторін за всіма істотними умовами договору. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання (стаття 716 ЦК України). Зміна або розірвання договору міни допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. На вимогу однієї зі сторін договір міни може бути змінено або розірвано за рішенням суду у разі істотного порушення договору другою стороною (частини першої та другої статті 651 ЦК України). Згідно ст. ст. 316, 317 ЦК України, зазначено - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до чинного закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти будь-які дії які не суперечать закону, держава не втручається у здійснення власником права власності. Стаття 13 Конституції України гарантує та забезпечує усім власникам рівні умови здійснення їх прав. Згідно ст. 19 Конституції України «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Слід зазначити, що у відповідності до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також Конституційним принципом в Україні є принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України), громадяни здійснюють свої права за принципом "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а державні органи та їх посадові особи - за принципом "дозволено лише те, що прямо визначено законом". Україна визнає пріоритет загальнолюдських цінностей, дотримується загальновизнаних норм і принципів міжнародного права. Зі змісту договору міни вбачається, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору відповідно до ч.І ст. 638 ЦК України . Одним з фундаментальних принципів цивільного судочинства (засад) є принцип змагальності, який полягає у тому, що кожна сторона повинна (зобов`язана) довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом положень статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підтвердження свої заперечень щодо заявлених позивачем вимог [PERSON] подано до суду копію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.02.2017 р. та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 05.10.2017 р. у справі №752/8910/16. Згідно з даними судовими рішеннями, що набрали законної сили, які суд бере до уваги як письмовий доказ, встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без укладення шлюбу в період з 01 лютого 2012 року по 15 травня 2016 року. Визнано за [PERSON] право власності на 9/20 часток квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 11/20 часток квартири [ADDRESS] . Під час розгляду справи №752/8910/16 судами було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] визнали той факт, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві спільної часткової власності, оскільки кожним з них було вкладено особисті кошти у придбання квартири. Судами також було встановлено, що [PERSON] було витрачено на купівлю квартири 461448 грн особистих коштів (51448 грн +410000 грн), а [PERSON] - 569458 грн 41 коп (205000 грн + 364458 грн 41 коп). Отже, з урахуванням зазначеного, посилання позивача на ту обставину, що саме нею було надано відповідачу грошові кошти для купівлі заставної у сумі 861 536,00 грн., яка у майбутньому була обмінена на спірну квартиру вартістю 851 035,18 грн, є необґрунтованими иа повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи. Та обставина, що позивач також надала грошові кошти [PERSON] для проведення ремонтних робіт спірної квартири у розмірі 290 291,00 грн. шляхом перерахування їх підприємцю [PERSON] , який виконував ремонтні роботи, не свідчить про недійсність оспорюваного позивачем правочину, та не є підставою для переведення прав та обов`язків сторони договору на позивача. Разом з тим, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (ст.235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. При цьому, змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed