Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

09.12.2022 до суду звернувся представник позивача Гупал Р.М. з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № Х080721-04 від 08.07.2021 у сумі 415446,16 грн, з яких: 205086,00 грн - сума основного боргу; 4657,43 грн - інфляційні збитки; 702,73 грн - три відсотки річних; 205000,00 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання; стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 64324,62 грн та сплачений судовий збір 4154,46 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики № ХО80721-04, відповідно до якого позичальник отримав 140836,00 грн, що еквівалентно 5140 доларів США. Факт отримання позики підтверджується розпискою від 08.07.2021. Кінцевий термін повернення грошових коштів становив 08.01.2022. На виконання умов договору позики було укладено договір застави транспортного засобу. На даний час відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим просить позовні вимоги задовольнити. Стягнути витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги та сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 20.12.2022 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Учасники справи у судове засідання не з"явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, на задоволенні позову наполягав. Відповідач [PERSON] про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За положенням ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Судом встановлено, що 08.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики № Х080721-04, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 140836,00 грн, що еквівалентно 5140 доларів США (а.с. 16-17) Факт отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 140836,00 грн підтверджується розпискою, складеною [PERSON] 08.07.2021 (а.с. 18) Відповідно до п. 1 строк дії договору до 08.01.2022. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором позики між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу Alfa Romeo, модель 159, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 03.01.2020 ТСЦ 3246 (а.с. 19-20, 21) Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, факт укладення договору позики та отримання [PERSON] у борг від [PERSON] грошових коштів в розмірі 140836,00 грн, що еквівалентно 5140 доларів США, підтверджується договором позики та розпискою від 08.07.2021, що свідчить про виникнення між сторонами позикових правовідносин. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша стаття 530 ЦК України). В силу положення статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, що визначено частиною першою статті 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга стаття 625 ЦК України). З досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] прострочив виконання своїх зобов`язань перед [PERSON] , в строк до 08.01.2022 грошові кошти за договором позики не повернув, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки трьох відсотків річних та інфляційних витрат (а.с. 24-25) Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial