Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її брата [PERSON] , мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] в м. Енергодар Запорізької області помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 37 від 27 лютого 2023 року, виданим Енергодарським центром медико-санітарної допомоги, свідоцтвом про поховання №92, виданим директором КП «Ритуал» [PERSON] . Проте даний факт підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України. Також заявник зазначив, що встановлення факту смерті брата їй необхідно для державної реєстрації смерті державним органом влади на території України, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. [PERSON] просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] в м. Енергодар Запорізької області. [PERSON] , повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги просила задовольнити. Представник заінтересованої особи Миргородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти заяви [PERSON] не має. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Вимогами ч. 1 ст.\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ\~18\~жовтня 2000\~року №\~52/5 (у редакції Наказу МЮУ 24 грудня 2010 року № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про пренатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи суд встановив, що [PERSON] є сестрою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявниці серії [NUMBER] , виданим 01 вересня 1970 року Торезьким міським бюро ЗАГС Донецької області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 21 липня 1995 року Міським відділом реєстрації АГС м. Енергодар Запорізької області, свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданим 21 квітня 1965 року Торезьким міським бюро ЗАГС Донецької області. [INFO] в м. Енергодар Запорізької області помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 37 від 27 лютого 2023 року, виданим Енергодарським центром медико-санітарної допомоги, свідоцтвом про поховання № 92, виданим директором КП «Ритуал» [PERSON] . Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Запорізької області, в тому числі м. Енергодар. При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до\~українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Враховуючи, що отримати свідоцтво про смерть брата на бланку українського зразка в м. Енергодар Запорізької області, яке є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження у зв`язку з проведенням операції об`єднаних сил, заявник очевидно не може, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~defacto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~5\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про встановлення\~фактів,\~що мають\~юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму\~ВСУ №\~15\~від 25\~травня 1998 року) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Таким чином, заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті свого брата, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для [PERSON] юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати свої спадкові права. За таких обставин, заява [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки вона є громадянкою України, її відносини з померлим [PERSON] підтверджені документами, які містяться в матеріалах справи. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved