Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

11 серпня 2021 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивачка прохає суд: встановити юридичний факт проживання з [PERSON] однією сім`єю , як чоловіка та жінки без шлюбу у період з червня 2017 по 21.05.2021; визнати автомобілі:KIA SPORTAGE, 2015 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , №двиг. [NUMBER] , № куз. [NUMBER] ; KIA SORENTO,2015 року випуску, білого кольору, №двиг. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею, [PERSON] право власності на автомобіль KIA SPORTAGE, 2015 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , №двиг. [NUMBER] , № куз. [NUMBER] , та визнати за [PERSON] право власності на автомобіль KIA SORENTO,2015 року випуску, білого кольору, № двиг. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] ; в якості компенсації різниці суми майна, переданого у власність [PERSON] та неї, [PERSON] стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 41566 грн. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що з початку літа 2017 року вона з відповідачем почали проживати однією сім`єю в будинку [ADDRESS] , який належить відповідачеві на праві спільної власності з батьками, та в якому вона зареєструвала своє місце проживання з 06.06.2019. З початку літа 2017 року у будинку за вказаною адресою вона з відповідачем проживала однією сім`єю до травня 2021. Разом з ними проживали її син від першого шлюбу, [PERSON] , [INFO] , та спільна з відповідачем донька, [PERSON] , 2018 року народження. За період проживання у будинку сторони здійснювали необхідний його поточний ремонт, проводили оплату за користування цим житлом. З відповідачем вона шлюбні стосунки не реєструвала, але вони піклувалися про побудову сімейних відносин між ними, спільно вели господарство, сімейний бюджет, робили сімейні заощадження для придбання власного житла. При цьому плоди своєї праці кожен приносив в сім`ю. Під час спільного проживання однією сім`єю до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, вона з відповідачем за спільні кошти придбали наступне майно: автомобіль КІА SPORTAGE, 2015 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , № двиг. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] , дата реєстрації 13.05.2021; автомобіль КІА SORENTO,2015 року випуску, білого кольору, №двиг. [NUMBER] ,№куз. [NUMBER] , дата реєстрації 05.12.2020. Право власності на вказані автомобілі зареєстровано за відповідачем. Позивачка вказує на те, що вказані автомобілі є об`єктами спільного майна подружжя, оскільки вони були придбані за кошти сім`ї для її потреб. При цьому зауважила, що автомобіль КІА SPORT AGE, 2015 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , №двиг. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] , знаходиться у її користуванні, його вартість, згідно звіту про визначення ринкової вартості майна від 26.07.2021 складає 401324 грн. Таким чином вважає, що при поділі майна подружжя він має залишитись у її власності. Автомобіль КІА SORENTO, 2015 року випуску, білого кольору, №двиг. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] , знаходиться в постійному користуванні відповідача, його вартість, згідно звіту про визначення ринкової вартості майна від 09.08.2021 складає 484456 грн. Відповідно, цей автомобіля вона вважає за можливе, в порядку поділу майна подружжя, залишити у користуванні та власності відповідача [PERSON] . З огляду на те, що вартість автомобіля який вона просить залишити в своєму користуванні на 83132,00 грн. нижча ніж вартість автомобіля, що залишається в користуванні відповідача, правильним буде в якості компенсації різниці суми майна, переданого у власність відповідача [PERSON] та її стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 41566,0 грн. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2021 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. 20.09.2021 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Вільховим Ю.Ф. подано відзив на позов, яким просить відмовити у задоволені позову. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначив, що [PERSON] та [PERSON] познайомились в березні 2017 року на сайті знайомств в мережі інтернет, через деякий час зустрілись, після чого почали проживати разом. За ініціативою позивача разом з ними почав проживати її син від першого шлюбу. Стосунки між сторонами не складались, а тому через 3 місяці після початку сумісного проживання відповідач виявив намір їх припинити. В той час позивачка повідомила, що наразі є вагітною, після чого відповідач вирішив продовжувати сумісне проживання. Вказав, що сторони проживали в одному будинку, але не разом та не вели спільного господарства, у кожного було своє життя, але [PERSON] матеріально утримував позивачку з дитиною. Зазначив, що позивачка, з моменту проживання у будинку відповідача, ніде не працювала та власного доходу не мала, а автомобілі були придбані за власні кошти відповідача. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.10.2021 закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. Вказаною ухвалою також задоволено клопотання сторін та постановлено допитати в судовому засіданні у якості свідків наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні подав суду письмову заяву про визнання заявлених до нього [PERSON] позовних вимог в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, допитавши свідків, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] у період з червня 2017 по 21 травня 2021 року не перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно даних довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради, з 06.06.2019 зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] , є будинок [ADDRESS] . Відповідно даних інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, з 26.04.2006 зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] , є будинок [ADDRESS] . [INFO] народилася [PERSON] , про що 17.03.2018 складено відповідний актовий запис №1267 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. У графі «батьки дитини» зазначено: [PERSON] та [PERSON] . Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 17.03.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно даних інформаційної довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (Філія ГСЦ МВС) від 05.08.2021 №31/20-2730 та №5 від 29.07.2021, згідно даних Єдиного державного реєстру МВС щодо транспорту, які були зареєстровані на ім`я [PERSON] , за останнім зареєстровано автомобіль КІА SPORTAGE 1995, (2015), синій, №двиг. [NUMBER] , № куз. [NUMBER] , дата реєстрації 13.05.2021 та автомобіль КІА SORENTO 1995, (2015), білий, №двиг. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] , дата реєстрації 05.12.2020. Згідно звітів суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] про визначення ринкової вартості майна від 26.07.2021, вартість автомобіля KIA SPORTAGE, 2015 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 40 1324,00 гривень, вартість автомобіля KIA SORENTO, 2015 року випуску, білого кольору складає 48 4456,00 гривень. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно пункту 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя (частина ,2статті 21 Сімейного кодексу України) . Відповідно до частини 1 статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною 1 статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Суд зауважує, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 643/6799/17 та від 28.04.2022 у справі № 359/9695/17. В межах розгляду даної справи встановлено, що сторони в період з червня 2017 року по 21.05.2021 проживали однією сім`ю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася донька, яка проживала разом з позивачкою та відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Зазначений факт визнається відповідачем та підтверджується: даними довідок про зареєстроване місце проживання сторін; свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] , видане 17.03.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області; показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні, а саме: [PERSON] , [PERSON] ; фотокартками, на яких зображені позивачка, відповідач та їх донька, у різні проміжки часу при різних подіях. У період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 13.05.2021 та 05.12.2020 сторони набули у власність спірні автомобілі, які позивачка просила визнати спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1статті 70 Сімейного України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 провадження № 14-325цс18). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 Сімейного кодексу України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу (перебування у фактичних шлюбних відносинах), проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує. Оскільки відповідачем не спростовується презумпція спільності права власності подружжя на спірні автомобілі суд приходить до висновку про визнання їх спільним майном подружжя, тобто сторін. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд застосовує положення частин четвертої, п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи даний спір, при поділі спірного рухомого майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, суд, з урахуванням позиції позивачки та відповідача, визнає за сторонами права власності на спірні автомобілі відповідно до установленого порядку користування ними, а саме: за позивачкою- автомобіль KIA SPORTAGE, 2015 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , №двиг. [NUMBER] , № куз. [NUMBER] , а за відповідачем- автомобіль KIA SORENTO, 2015 року випуску, білого кольору, № двиг. [NUMBER] , № куз. [NUMBER] . Крім того, за згодою позивачки, суд стягує з відповідача на користь позивачки компенсацію різниці суми майна, переданого у власність сторін в сумі 41 566 грн. 00 коп., яка відповідачем не оспорюється. При цьому стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації різниці вартості транспортних засобів, присуджених кожній із сторін, не може розцінюватись як надмірний тягар для відповідача та порушення балансу інтересів сторін, оскільки у його власності залишається рухоме майно (автомобіль), який за вартістю перевищує вартість транспортного засобу, виділеного позивачці. Такий поділ рухомого майна відповідає принципу рівності часток у спільній сумісній власності подружжя. Визначений судом поділ спільного рухомого майна з виплатою відповідної компенсації відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень частини 1статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на визнання відповідачем позову, яке є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позов та вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Згідно із частинами 1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом та заявою про забезпечення позову позивачкою був сплачений судовий збір на загальну суму 4882,90 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс). Позивачкою, на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 гривень надано суду: договір про надання правничої допомоги від 28.07.2021, укладений між адвокатом Поляковою В.В. та [PERSON] ; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №640, видане 14.03.1996 на ім`я Полякової В.В. ; договір про надання правничої допомоги від 28.07.2021, укладений між адвокатом Селезень С.В. та [PERSON] ; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2267, видане 24.07.2018 на ім`я Селезень С.В. ; квитанції б/н від 31.10.2022 та від 28.07.2021 про сплату [PERSON] на користь адвоката Полякової В.В. грошових коштів за надання послуг з правничої допомоги; копії квитанцій б/н від 31.10.2022 та від 28.07.2021 про сплату [PERSON] на користь адвоката Селезень С.В. грошових коштів за надання послуг з правничої допомоги. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved