Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

В вересні 2021р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Середино-Будського районного нотаріального округу Краснощок Ю.О., в якому просила суд: - визнати недійсним договір дарування квартири (далі по тексту - договір дарування), яка знаходиться у [ADDRESS] , укладений 10 серпня 2018р. позивачкою, яка подарувала частину відповідачу [PERSON] , та частину відповідачу [PERSON] , посвідчений третьою особою, за реєстровим № 1152. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 10 серпня 2018р. між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до якого позивачка подарувала відповідачам, які є її синами по частині кожному належну їй квартиру [ADDRESS] . На думку сторони позивача, зазначений договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України, оскільки на час укладення зазначеного договору позивачка помилялась щодо обставин і мети договору, у зв`язку з тим, що вказаний договір було укладено, в якості договору довічного утримання позивачки, за яким відповідачі зобов`язувались утримувати та допомагати позивачці. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 червня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 11 жовтня 2022р. на адресу суду надійшла заява від позивачки про розгляд справи у ї відсутність. 11 жовтня 2022р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги визнав, і просив суд визнати недійсним договір дарування. 11 жовтня 2022р. на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , про визнання позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022р., на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відмовлено у прийнятті заяв відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу, до розгляду по суті. В судовому засіданні 13 лютого 2023р. позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд позов задовольнити. В судове засідання 28 березня 2023р. сторони, третя особа не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона відповідачів, третя особа поважності причин неявки не повідомила. Представник позивачки не заперечувала, поти розгляду справи у відсутність сторін. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи, у відсутність сторін. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 10 серпня 2018р. між сторонами було укладено договір дарування, посвідчений третьою особою, зареєстровано в реєстрі за № 1152. Відповідно до п. 1 якого, позивачка подарувала, а відповідачі прийняли в дар по частині кожний квартири [ADDRESS] . Згідно преамбулою, п. 5,6 договору дарування, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються дарування квартири. Будь-які попередні домовленості, що мали місце до укладення його договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Право власності на частину квартиру у відповідачів виникає з моменту прийняття дарунку. Відповідачі свідчать, що вони дарунок приймають. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між сторонами договір дарування, оскільки на час укладення зазначеного договору позивачка помилялась щодо обставин і мети договору, у зв`язку з тим, що вказаний договір було укладено нею, в якості договору довічного утримання, оскільки відповідачі брали на себе зобов`язання перед позивачкою щодо її утримання в майбутньому. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). За змістом ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). За змістом ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Протягом всього часу розгляду справи, сторонами не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження того, що між ними було укладено фактично договір довічного утримання, з зазначенням конкретним обов`язкових умов цього договору, визначеного ЦК України, а також те, що кожна із сторін, виконувала свої зобов`язання за вказаним правочином, а тому судом не беруться до уваги твердження сторони відповідачів про визнання позову. Крім того, судом враховано, та не спростовано сторонами, і не було оскаржено в установленому законом порядку ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022р., щодо відмови у прийнятті заяв сторони відповідачів про визнання позову. Твердження позивачки щодо її помилки, при укладенні нею відповідного договору дарування не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються змістом, укладеного між сторонами оспорюваним правочином. Доводи представника позивача, що стороною позивача добросовісно виконано положення ст. ст. 76-81 ЦПК України, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки стороною позивача, в обґрунтування заявлених позовних вимог було подано до суду лише копію оспорюваного договору, в якості письмового доказу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed