Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці (кадастровий номер 4610160300:04:004:0020), цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку; про визнання за позивачем, як співзабудовником, права особистої приватної власності на ідеальну частку збудованого нею у шлюбі з [PERSON] , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 200 кв.м. та житловою 150 кв.м. Також просила на підготовчому засіданні вирішити питання призначення будівельно-технічної експертизи щодо визначення ринкової вартості спірного будинку, для з`ясування чи можливий поділ будинку з виділенням кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом, витребувати у відповідача наявну технічну документацію (правовстановлюючу) на двохповерховий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також викликати та допитати у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 7 вересня 2002 року по 12 березня 2015 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/857/15-ц від 12 березня 2015 року, що набрало законної сили 23 березня 2015 року, за позовом [PERSON] шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що за час їх спільного проживання був побудований житловий будинок з закінченим оздоблюваним ремонтом. Спірний будинок складається з двох поверхів та має загальну площу приблизно - 200 кв.м., з них житлову - 150 кв.м. Вказує, що будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0570 га, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана за її кошти на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриник І.Ю. за реєстровим номером 6860, від 14 жовтня 2003 року. При посвідченні даного договору нею була надана в нотаріуса письмова заява згода на придбання даної ділянки. Позивач вказує, що спільне користування з відповідачем даного будинку є неможливим, а небажання відповідача у добровільному порядку здійснити реальний розподіл житлового будинку стало підставою для звернення нею до суду з даним позовом. Звертає увагу на те, що від шлюбу вони з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що при розлученні змушена була погодитись, щоб їх син за рішенням суду проживав з батьком, оскільки відповідач просив її, щоб син залишився з ним. Однак надалі забравши сина вона переїхала проживати від своєї матері з [ADDRESS] , де орендувала квартиру, щоб сину було близько до школи та він мав змогу відвідувати батька, проживала в такій разом з сином до травня 2016 року. Вказує, що за попередніми домовленостями з відповідачем дитина на тривалий час залишалась з нею в квартирі, однак згодом відповідач порушив своє слово та не дозволяв їй бачитись з дитиною, а тому вона була змушена звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. 21 квітня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі №466/2360/16-ц року за її позовом до [PERSON] , яким позов було задоволено та місце проживання неповнолітнього [PERSON] визначено з матір`ю, а в зустрічному позові [PERSON] відмовлено. На час звернення позивача з даним позовом справа про визначення місця проживання дитини перебувала в Апеляційному суді Львівської області. Щодо спірного житлового будинку зазначає, що будівництво такого було завершено, однак згідно з листом-відповіддю ОКП «БТІ та ЕО» від 3 січня 2018 року на адвокатський запит у відділі технічної та юридичної інвентаризації БТІ інвентаризаційна справа на будинок [ADDRESS] не обліковується та технічний паспорт на житловий будинок за вищезгаданою адресою підприємством не виготовлявся. При цьому між відповідачем та МКП «Винниківське» 1 грудня 2008 року було укладено договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення. Також з листа-відповіді Львівського міського відділення електропостачання ПрАТ «Львівобленерго» від 20 грудня 2017 року вбачається, що між ПрАТ «Львівобленерго» та [PERSON] 7 грудня 2010 року було укладено договір про користування електричною енергією, згідно з умовами якого електрична енергія постачається за адресою: [ADDRESS] , однак ПрАТ «Львівобленерго» не видавало технічних умов стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок та не укладало з [PERSON] договір про приєднання до електричних мереж за даною адресою. При цьому товариство повідомило, що не припиняло постачання електричної енергії [PERSON] за адресою місцезнаходження спірного будинку протягом 2017 року, а відтак постачання електричної енергії за вищевказаною адресою здійснюється з умовами укладеного договору про користування електричною енергією. Також при зверненні в ПрАТ «Львівобленерго» позивача було повідомлено, що за умовами договору про приєднання до електричних мереж власник зобов`язаний ввести будинок в експлуатацію на протязі року після підключення. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до складеного акту обстеження факту проживання жителів м. Винники від 13 червня 2016 року [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] без реєстрації разом із сім`єю, склад сім`ї: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , донька - [PERSON] . При цьому за висновком комісії факт проживання [PERSON] за вказаною адресою протягом останніх десяти років підтверджено сусідами, а в довідці від 16 червня 2016 року, виданій МКП «Винниківське» зазначено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] без реєстрації, згідно акту обстеження Винниківської міської ради. Відтак позивач вважає, що даним актом відповідач сам підтверджує той факт, що будинок фактично експлуатується з 2006 року за призначенням, але будинок умисно не подається для прийняття до експлуатації і відповідно не здійснюється його державна реєстрація. Вказує, що 22 лютого 2018 року звернулась зі скаргою до Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області щодо не введення відповідачем в експлуатацію житлового будинку. Зазначає, що оскільки спірний будинок не прийнятий в експлуатацію і не здійснена державна реєстрація права власності на такий, то він не може бути об`єктом права власності. При цьому з акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 19 жовтня 2015 року вбачається, що житлова площа будинку становить 150 кв.м., а в акті обстеження умов проживання від 20 травня 2016 року на підставі заяви [PERSON] зазначено, що двоповерховий будинок складається з чотирьох кімнат: кухні, двох санвузлів (суміжно), коридору, підвалу, гаражу, умови проживання відмінні. Виходячи з наведеного вище вважає, що судом повинно бути враховано правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, оскільки відповідач не вживає відповідних заходів до введення спірного новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок у встановленому порядку, а позивач відповідно позбавлена можливості самостійно здійснити вказані дії, оскільки всі дозвільні документи на цей будинок оформлені на ім`я відповідача, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини новоствореного майна під час її шлюбу з відповідачем. Також звертає увагу, що в постанові Верховного Суду України у справі № 6-47цс16 від 7 вересня 2016 року постановлено за позивачем як співзабудовником право на частину збудованого нею у шлюбі із відповідачем, але не прийнятого в експлуатацію, двохповерхового житлового будинку. При цьому позивач зазначає, що не має іншого житла, а тому змушена буде повернутись жити в спільно збудований з відповідачем будинок, а у відповідача після смерті матері в м. Москві була продана квартира і куплена в м. Києві квартира та дача. Також просила допитати свідків, зазначаючи, що такі брали участь в будівництві будинку та володіють інформацією, хто давав кошти на будівельні матеріли, оплачував за виконані роботи з робітникам тощо, а також можуть підтвердити те, що вона також брала участь в будівництві будинку, виховуючи при цьому дитину інваліда, неодноразово займалась купівлею будівельних матеріалів та їх вигрузкою. Зазначила, що відповідач на початку їх спільного подружнього життя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, без поважних причин фактично не працював, кошти для сім`ї не заробляв, допомагали в переважній більшості її батьки та лише згодом при рекомендаціях (допомозі) останніх він був працевлаштованим інженером (системним адміністратором) в фірмі ULYS Systems. Також позивач вважає, що обставинами, які мають істотне значення та повинні бути враховані судом при розгляді справи є відсутність без поважних причин участі відповідача коштами або працею в набутті майна, відсутність спільних сумісних коштів та спільної праці, у набутті майна, те, що джерелом набуття майна були більша частина особистих коштів позивача та її рідних батьків зароблені багаторічною працею, факт подружньої зради відповідача, відсутність у позивача іншого житла в Україні, де б вона мала змогу жити не винаймаючи помешкання, а також наявність у відповідача житла в м. Києві та дачі під Києвом. Підсумовуючи наведене вказує, що оскільки відповідач відмовляється оформлювати приймання в експлуатацію будинку та реєструвати право власності на нього, щоб уникнути поділу як спільно-сумісного майна подружжя, чим тривалий час порушує її право на такий поділ, оскільки незавершений будівництвом будинок не може бути об`єктом права власності, вона змушена у якості способу захисту свого порушеного права просити суд визнати її право на частину будинку як співзабудовника. Ухвалою суду від 23 березня 2018 року позов було залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків, допущених при зверненні до суду з позовом, ухвалою суду від 18 травня 2018 року судом прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку в підготовче засідання. 3 липня 2018 року відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2018 року залишено без змін. 17 січня 2019 року позивачем за первісним позовом [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 4610160300:04:004:0020, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] як співзабудовником право особистої приватної власності на ідеальну частку збудованого нею у шлюбі з [PERSON] , але не прийнятого в експлуатацію двоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 200 кв.м. та житловою площею 150 кв.м.; визнати за [PERSON] та [PERSON] в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя право приватної власності по ідеальної частки на земельну ділянку кожному, площею 0,0570 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку. Окрім того просила витребувати з Львівського державного нотаріального архіву договір купівлі-продажу земельної ділянки, з усіма додатками, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю. за реєстровим номером 6860 від 14 жовтня 2003 року. 25 лютого 2019 року відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] , відповідно до якого просить стягнути з останньої на його користь 87581 грн. тимчасово позичених ним [PERSON] коштів на ремонт квартири; стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 100700 грн., які є фінансовою допомогою, наданою [PERSON] у 2015 році, яка здійснювалася [PERSON] після розірвання шлюбу; передати у власність [PERSON] автомобіль «ZX Admiral», 2006 року випуску, номер шасі [NUMBER] , вартістю 94045,55 грн. Зустрічний позов мотивує тим, що між ним та позивачем у 2002 році був укладений шлюб. Зазначає, що за весь час шлюбу протягом 13 років позивач ніде не працювала, фінансово не докладалася до витрат сім`ї і не виконувала свої сімейні обов`язки. Звертає увагу на те, що хоч позивач навчалася в Університеті ім. І.Франка на географічному факультеті з 2000 до 2005 року та у 2013-2015 році заочно в Інституті підвищення кваліфікації, однак категорично відмовлялася працювати будь-де і допомагати йому нести фінансові витрати щодо утримання сім`ї, натомість вказує, що він працював інженером в телекомунікаційних компаніях з 1998 року до 2008 року з перервою у 2001 році, а з 2008 року по даний час працює приватним підприємцем, всі витрати на утримання сім`ї окрім придбання автомобіля, ділянки та фінансування будівництва будинку, були покладені на нього. Вказує, що позивач в жодній формі (фінансовій, натуральній, фізичній) не допомагала йому у веденні спільного господарства і все навантаження було на його плечах. Також зазначає, що позивач не здійснювала належного догляду за їх спільним сином, якому був поставлений діагноз «розлади аутичного спектру» і протягом всього часу шлюбу влаштовувала скандали. Щодо претензії щодо повернення грошей, наданих ним на ремонт квартири, вказує, що проживав у такій на постійній основі з 2007 до 2009 року, за цей час та пізніше ним були здійснені фінансові витрати з грошей позичених у його родичів (брата та батька), які були спрямовані на ремонт цієї квартири у період з 2008 до 2012 року, а саме: заміну старої газової колонки КГИ-56 (виробництва СРСР) на сучасну газову колонку Electrolux вартістю 1500 грн.; заміну чавунних каналізаційних труб на сучасні пластикові труби вартість 250 грн.; заміну старих металевих труб водопостачання на метало-пластикові труби виробництва Gross (Україна) разом із з`єднувачами вартість 500 грн.; заміну старої іржавої чавунної ванни на душову кабіну вартістю 1600 грн.; заміну пральної напівручної машинки «Малютка АГАТ СМ-2» (виробництва СРСР) на сучасну автоматичну пральну машину Indesit вартістю 3000 грн.; купівлю нового 2-х спального дивану з окремим кріслом вартістю 5600 грн.; купівлю і встановлення нових метало-пластикових вікон Veko і балконних дверей Veko вартістю 13500 грн. взамін старих дерев`яних вікон і дверей виробництва СРСР . Вказує, що ці витрати були здійснені ним з огляду на фінансову неспроможність та зубожіння позивача та її батьків, що проживають у вказаній квартирі. Зазначає, що гроші передавалися ним особисто позивачу, доходи ж батьків останньої з 2000 до 2015 року ніколи не перевищували подвійну мінімальну заробітну плату і дозволити собі ремонт вони були неспроможні. Зазначає, що особисто здійснив і профінансував ремонт, оскільки не міг жити в квартирі, яка перебувала у занедбаному стані. Вважає, що вказаний ремонт суттєво підвищив ринкову вартість квартири. Також вказує, що просить стягнути з позивача позичені ним гроші у збільшеній сумі у зв`язку з інфляцією та зміною курсу долара у більше ніж 3 рази. Свої претензії щодо автомобіля «Zhong Xing Admiral» обумовлює тим, що даний автомобіль 2006 року випуску був придбаний у 2010 році на аукціоні банківського конфіската у м. Одеса за гроші позичені в його батька [PERSON] у 2010 році, оскільки значних фінансових збережень він не мав, а позивач не вміла економити і всі гроші зароблені ним витрачала на розваги та відпочинок. Вказує, що ні позивач, ні її батьки фінансово ніяк не долучилися до купівлі цього автомобіля за винятком того факту що пізніше, у квітні 2011 року, він продав інший сімейний автомобіль «ВАЗ 21093», 2000 року випуску, яким він користувався з 2002 року, батькові позивача [PERSON] за суму у 8000 грн. і передав йому технічний паспорт. Вказує, що пізніше з сімейного бюджету на ремонт автомобіля було витрачено 15000 грн., зароблених ним. Автомобіль у 2011 році був поставлений на облік у м. Львові і зареєстрований формально на позивача, оскільки діючи на той час нормативно правові акти не дозволяли здійснити реєстрацію авто на нього, оскільки його місце проживання було зареєстроване на той час у Київський області. Також вважає, що неспроможність і небажання, на його думку, позивача показати свої доходи навіть при сплаті аліментів на утримання своєї малолітньої дитини є доказом скрутного фінансового становища позивача, яке було як під час шлюбу так і після його розірвання. Відтак вважає, що автомобіль фактично був придбаний на аукціоні не за сімейні гроші, а за гроші, які були позичені в його батька [PERSON] , а тому просить суд передати цей автомобіль йому у власність. Щодо пред`явленої ним претензії щодо повернення поворотної фінансової допомоги позивачу наданої у 2015 році вказує, що після розірвання шлюбу у березні 2015 року між ними була укладена домовленість щодо здійснення ним поворотної фінансової допомоги позивачу у розмірі 10000 грн. щомісяця з огляду на відсутність будь яких джерел доходів та фінансових збережень у позивача, яка з 2002 року по 2015 рік ніде не працювала, для фінансування її витрат на спільну дитину [PERSON] . Вказує, що загалом у 2015 році ним в рамках цієї домовленості було здійснено декілька виплат на суму 100700 грн. Однак після того як виявилося, що позивач натомість витратила ці гроші не на дитину, а на ремонт квартири за адресою: [ADDRESS] , де вона проживає з 2015 року по сьогоднішній день зі своїм співмешканцем [PERSON] , а він отримав підтвердження з боку його сусідів на [ADDRESS] щодо його підозри щодо подружньої зради позивача, він припинив ці виплати в рамках поворотної фінансової допомоги. Відтак вважає, що ці гроші мають бути повернуті йому позивачем. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 25 лютого 2019 року задоволено клопотання позивача [PERSON] , подане останньою до суду 17 січня 2019 року про долучення до матеріалів справи ряду документів, однак у зв`язку з запереченням відповідача [PERSON] , поданим останнім до суду 25 лютого 2022 року, в якому ним висловлювались сумніви щодо достовірності наданих позивачем чеків і квитанцій на будівельні матеріали, судом зобов`язано позивача [PERSON] надати в судовому засіданні для огляду оригінали всіх чеків. Окрім того протокольними ухвалами підготовчого засідання 25 лютого 2019 року зустрічний позов [PERSON] було прийнято судом до розгляду спільно з первісним позовом, питання про можливість прийняття заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог залишено відкритим у зв`язку з необхідністю доплати судового збору. 29 березня 2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, відповідно до якої просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] , позов відхилити у повному обсязі. Звертає увагу на те, що на його утриманні разом з ним у складі нової сім`ї проживає його син [PERSON] , що має інвалідність, яким він повністю опікується, займається його лікуванням та реабілітацією. Вказує, що син хоче далі проживати з ним та іншими членами нової сім`ї, про що він повідомив на засіданні органу опіки та піклування при Личаківській районній адміністрації та під час опитування в ході судової психологічної експертизи. Вважає позовну заяву позивача безпідставною і поданою з метою помсти йому. Зазначає, що спірний будинок знаходиться на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності і ніяким чином не стосується позивача, оскільки купівля ним даної ділянки у 2003 році та будівництво будинку у 2004-2015 роках здійснювалося ним виключно на гроші позичені в його близьких родичів, позивач же за весь час шлюбу ніде не працювала і не виконувала сімейні обов`язки, не дбала про забезпечення сім`ї. Вказує, що під час шлюбу з 2002 по 2015 рік ними спільно було набуто лише автомобіль «ZX Admiral», 2006 року випуску, однак гроші на купівлю такого були позичені ним у 2010 році у його батька [PERSON] , з сімейного бюджету на ремонт автомобіля було витрачено близько 15000 грн., однак дані кошти теж були зароблені ним. Також звертає увагу на те, що ним було вкладено значні позасімейні кошти та особисту працю в ремонт двохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що уклав шлюб з позивачем 7 вересня 2002 року, всі витрати на організацію весілля були профінансовані виключно його батьками, жодного майна чи грошей позивачем в сім`ю внесено не було, різноманітна побутова техніка у різний час були куплена ним за гроші, позичені його родичами. Вказує, що шлюбного контракту з позивачем не укладав, однак будь-які позики значних грошей оформлялися відповідними договорами позик та частина позичених грошей була пізніше повернута. Весною 2002 року ним була знайдена робота в компанії «Уліс Системс», в якій він почав працювати інженером та за частину зарплати знімав квартиру у будинку за адресою [ADDRESS] . Після того, як власник орендованої квартири попросив її звільнити, у 2003 році його рідний брат [PERSON] запропонував йому позичити гроші для купівлі квартири, на що він погодився і тривалий час у 2003 році здійснював пошуки такого житла, але в цей період різко почали рости ціни на нерухомість і знайти за позичену суму грошей квартиру він не зміг. У зв`язку з цим він почав шукати незавершені будинки та порожні земельні ділянки і наприкінці вересня 2003 року через агента по нерухомості була знайдена ділянка у м. Винники, про що він повідомив свого брата та батьків. Зазначає, що декілька разів звертався до позивача та її батьків щодо їхньої можливої участі у фінансуванні купівлі об`єкта нерухомості, однак отримав відмову. 3 огляду на таку ситуацію його близькі родичі відмовилися просто так дати йогу гроші на фінансування будівництва та після консультації з його братом юристом та батьками було прийнято рішення про те, що він буде будувати будинок із позиченням в них грошей з обов`язковим оформлення позик грошей відповідними договорами. Також вказує, що зазначений будинок будується ним з невеликим відхиленням від проектної документації з метою покращення характеристик та застосування сучасних матеріалів, у зв`язку з чим ним було подано заяву до ПП «Ареал Плюс», яке розробляло відповідний проект, про внесення даних змін у такий. Зазначає, що більшість робіт з будівництва різних конструкцій будинку були виконані особисто ним, за виключенням залиття фундаменту та нанесення вапняної штукатурки на першому поверсі будинку. При цьому вказує, що будинок незавершений і досі не зданий в експлуатацію виключно через відсутність участі позивача в його будівництві. На поточний момент будинок доробляється, необхідно провести всі комунікації, передбачені проектом будинку: підключитися до газової магістралі та підключитися до нової каналізаційної системи, яка буде прокладена у рамках програми реновації м. Винники, замінити покриття даху, доробити бетонну підлогу у підвалі та здійснити інші необхідні роботи перед здачею будинку. При цьому звертає увагу на те, що позивач має житлову нерухомість, а саме частку в квартирі та успадкує як мінімум половину квартири від своєї бабусі [PERSON] , він же не має жодної житлової нерухомості і тому будує власний будинок. Окрім того звертає увагу на фінансові можливості позивача та її близьких родичів. Зокрема зазначає, що позивач не хотіла ніде працювати протягом всього часу шлюбу, попри те, що на його думку остання мала можливість працювати, оскільки з 2002 по 2005 рік навчаючись на Географічному факультеті ЛНУ ім. Франка не мала великого навантаження по навчанню, з 2006 по 2008 рік перебувала формально у декретній відпустці будучи оформленою бухгалтером в екологічній організації «Агенція стійкого розвитку», а з 2012 по 2015 рік здобувала освіту філолога заочно. Вважає, що небажання позивача показати свої доходи після розірвання шлюбу при сплаті аліментів, є доказом скрутного фінансового становища останньої. Вказує, що ніякої допомоги у будівництві будинку від позивача йому не було. Щодо батьків позивача вказує, що за весь період його шлюбу з останньою такі заробляли дуже малі кошти, до ремонту квартири, в якій вони проживають, не доклали жодних зусиль. При цьому вважає, що у зв`язку з їх фінансовим станом вони не могли надати позивачу гроші для фінансування купівлі ділянки, автомобіля та будівництва будинку. Щодо посилань позивача на часткове фінансування родичами позивача придбання інфраструктури для будинку та будівельних матеріалів зазначає, що такі не відповідають дійсності. Зокрема вказує, що в 2007 році було укладено кредитну угоду з [PERSON] на суму 3640 грн. для придбання електричного котла «Галан», яку було оформлена на матір позивача [PERSON] , оскільки за умовами «енергоощадного» кредиту в Львівському відділенні Ощадбанку він не міг оформити даний кредит на себе, оскільки на той час був зареєстрований у Київській обл. Однак у даній угоді він був поручителем, оскільки мав достатній дохід для отримання кредиту і передавав всі гроші [PERSON] для сплати платежів по такому. Зазначає, що [PERSON] на той час заробляла 450 грн. в місяць і не могла та не мала наміру оплачувати зазначені кредитні платежі, він же натомість станом на 2007 рік заробляв 1500 грн., а з 2008 року почав працювати приватним підприємцем і заробляв суттєво більше. Щодо позики від бабусі позивача [PERSON] вказує, що такої суми для фінансування будівництва ніколи не передавалося ні йому, ні позивачу, оскільки покійний дід позивача [PERSON] і бабуся останньої жили на пенсії бідно, бабуся [PERSON] проживає у старій однокімнатній квартирі. В обґрунтування його позиції щодо статусу спірного будинку та ділянки звертає увагу на те, що вказане у позовній заяві незавершене будівництво не має юридичного статусу житлового будинку (майна) до визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та до здачі його в експлуатацію, при цьому згідно з висновком Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року в справі №18/314 та від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14 визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку ЦК України не передбачено, при цьому дану правову позицію було підтверджено 19 березня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 2-4435/2008, провадження № 61-1950св18, та 29 березня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 909/935/15. Відтак вказує, що незавершене будівництво може бути визнаним об`єктом права спільної власності (майном) тільки тоді, коли виконані певні, необхідні й достатні передумови для набуття майнового права, а на момент подачі цього відзиву на позовної заяви позивача такі передумови відсутні. Щодо ділянки вказує, що згідно судової практики земля, як нерухоме майно, не може розглядатися як такий об`єкт, якщо хтось з подружжя вносив свій вклад у вигляді робочої сили, чи приготування їжі, доглядом за дітьми тощо. Такий підхід щодо вкладу у вигляді особистої праці на його думку може мати місце лише по відношенню до квартири, будинку, гаражу тощо, в яке позивач могла б вкладати своїми зусиллями, якщо не мала коштів, натомість земельна ділянка не потребувала вкладення жодних зусиль позивача, зазначає, що таку земельну ділянку він придбав за позичені у своїх близьких родичів кошти, відтак вважає, що земельна ділянка не може визнаватися спільною сумісною власністю подружжя. Додатково щодо покликань позивача на те, що вона є співзабудовником будинку зазначає, що позивач не має ніякого відношення до будівництва такого, нею долучено квитанції на будівельні матеріали, які ніколи не застосовувалися при будівництві такого. Також звертає увагу на пропуск позивачем позовної давності. На його думку строк такої слід обчислювати від дня, коли позивач довідалася про можливе порушення свого справи, а саме з 20 лютого 2015 року, коли Шевченківським районним судом було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за його заявою про розірвання шлюбу. Вказує, що за оригінальним предметом позову про поділ спільного майна, позовна заява була подана 10 березня 2018 року, тобто більше ніж через 3 роки з моменту коли позивач могла довідатися про можливе порушення свого права. Щодо позовної вимоги про визнання співзабудовником позовна давність на його думку закінчилася у 2008 році. 29 березня 2019 року відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відзив на зустрічний позов, відповідно до якого просить у зустрічному позові відмовити повністю. Вказує, що після одруження вони з відповідачем деякий період проживали у її батьків за адресою [ADDRESS] , а відтак [PERSON] відповідно до положень ЖК України як член сім`ї власника квартири зобов`язаний був брати участь у витратах по утриманню даної квартири та проведенню ремонту. Зазначає, що відповідач [PERSON] навіть після розірвання шлюбу, є зареєстрованим за адресою проживання її батьків на [ADDRESS] , однак не сплачує за комунальні послуги, які нараховують від кількості осіб зареєстрованих в квартирі. Щодо повернення нею [PERSON] 100700 грн. як фінансової допомоги у 2015 р. заперечує вказуючи, що будь-яких письмових зобов`язань про повернення грошових коштів вона не давала, а потрачені кошти йшли на лікування та утримання їх сина, при цьому нею було витрачено на лікування та утримання дитини таку ж суму. Щодо розподілу автомобіля «ZX Admiral», 2006 р.в., р.н. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , вказує, що такий дійсно був придбаний ними у 2010 році на аукціоні банківського конфіскату у м. Одесі, однак автомобіль був куплений за їх спільні сімейні кошти. Вказує, що твердження [PERSON] , що кошти на придбання автомобіля були позиченими в його батька [PERSON] не відповідає дійсності, за час перебування у шлюбі з [PERSON] з 7 вересня 2002 року по 12 березня 2015 року він ніколи не позичав грошей у свого батька, вони виходили з власних фінансових спроможностей. Зазначає, що їй нічого не було відомо про позичені кошти у батька [PERSON] . Також звернула увагу на те, що на розгляді у Львівському апеляційному суді на той час перебувала цивільна справа №466/3822/18 за апеляційною скаргою третьої особи [PERSON] до позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] про стягнення боргу - залишків неповернутої позики. Зазначає, що відповідач заявляє та надає відповідні підтверджуючі документи, що оформлений ФОП та працює в ІТ-галузі, неодноразово заявляв на судах, що матеріально забезпечений. Вказує, що вони завжди старалися виходити зі своїх доходів, чоловік ніколи не говорив їй про позику (чи позики) та жодного разу не згадував, що в нього є якісь борги перед [PERSON] (батьком) та [PERSON] (рідним братом). Щодо посилань [PERSON] в зустрічній позовній заяві на те, що під час шлюбу вона не працювала і не допомагала йому нести фінансові витрати щодо утримання сім`ї звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Окрім того звертає увагу на роз`яснення Пленум Верховного Суду України, зазначені в постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» про те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим, із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а у разі коли жоден із подружжя не чинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без їх реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З врахуванням наведеного вказує, що в порядку поділу спільного майна з відповідачем просить суд визнати право особистої приватної власності по ідеальній частці переліченого вище нерухомого майна їй та відповідачу, а рухоме майно - автомобіль марки «ZX Admiral», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , залишити відповідачу з виплатою їй грошової компенсації половини її ринкової вартості, згідно поданої до суду оцінки, що становитиме 94045,55 грн. Ухвалою суду від 3 квітня 2019 року заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. 3 квітня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про усунення недоліків та представлено суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 795 грн. 22 квітня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 4610160300:04:004:0020), цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] як співзабудовником право особистої приватної власності на ідеальні частки збудованого нею у шлюбі з [PERSON] , але не прийнятого в експлуатацію двохповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 200,0 кв.м. та житловою площею 150,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці (кадастровий номер 4610160300:04:004:0020) та за [PERSON] на ідеальну частку вищевказаного будинку; визнати за [PERSON] в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя право приватної власності на ідеальних частки земельної ділянки площею 0,0570 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку та за [PERSON] на ідеальну частку вищевказаної земельної ділянки. Протокольними ухвалами підготовчого засідання 23 квітня 2019 року питання про можливість прийняття заяви позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог від 17 січня 2019 року залишено відкритим у зв`язку з відсутністю інформації про зарахування судового збору до спеціального фонду держбюджету, та відповідно залишено відкритим питання про можливість прийняття заяви останньої про збільшення позовних вимог від 22 квітня 2019 року. Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року заяву про збільшення позовних вимог [PERSON] повторно залишено без руху у зв`язку зі сплатою останньою судового збору на нечинний рахунок. Після усунення позивачем недоліків, допущених при зверненні до суду з заявою про збільшення позовних вимог, така заява протокольною ухвалою підготовчого засідання від 27 серпня 2019 року була прийнята судом. Окрім того\~протокольною ухвалою\~підготовчого засідання\~від 27\~серпня 2019\~року задоволено\~клопотання відповідача\~ [PERSON] \~про допит\~у якості\~свідків [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] ;\~за клопотанням\~відповідача [PERSON] \~зобов`язано [PERSON] \~представити у\~разі наявності\~технічні паспорти\~на квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~станом на\~2008\~та 2014\~роки;\~задоволено клопотання\~позивача [PERSON] \~про допит\~у якості\~свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі у якості третьої особи [PERSON] ; вирішено не розглядати клопотання позивача про витребування у відповідача наявної технічної документації у зв`язку з відкликанням такого стороною позивача; відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування з Львівського державного нотаріального архіву договору купівлі-продажу земельної ділянки; залишено відкритим клопотання про призначення експертизи; відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування інформації про доходи [PERSON] . Також ухвалою суду від 27 серпня 2019 року витребувано з Шевченківської державної податкової інспекції Личаківського управління Головного управління ДФС у Львівській області інформацію про доходи [PERSON] та [PERSON] за період з 2002 року до 2015 року включно. Крім того, 27 серпня 2019 року на адресу суду надійшов позов [PERSON] , який просив залучити його в якості третьої особи із самостійними вимогами у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права приватної власності на частину будинку та визнати за ним право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; будівельні матеріали, що встановлені в об`єкті незавершеного будівництва; метало-пластикові вікна розмірами 2000х1200 мм 3 штуки та 1400х1200 мм 6 штук; метало-пластикові вхідні двері розмірами 2200х1500 мм 1 штук; ворота ролетні гаражні 1 штука. 13 вересня 2019 року позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з [PERSON] на його користь гроші в сумі 87581 грн. тимчасово позичені ним з поза-сімейних коштів на ремонт квартири; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] гроші у сумі 100700 грн. поворотну фінансову допомогу, надану ним [PERSON] у 2015 році, що здійснювалася після розірвання шлюбу; передати у власність [PERSON] автомобіль «ZX Admiral», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , вартістю 94045,55 грн.; земельну ділянку площею 0,057 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0020 за цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку залишити в цілому у приватній власності за [PERSON] ; визнати за [PERSON] як забудовником права особистої приватної власності в цілому (100% ідеальної частки) на незавершений індивідуальний житловий будинок, який не зданий в експлуатацію, розташований за адресою: [ADDRESS] в на земельній ділянці площею 0,057 га за тією ж адресою, кадастровий номер 4610160300:04:004:0020. Збільшення позовних вимог мотивував тим, що незавершений індивідуальний житловий будинок будувався і далі будується ним за особисті кошти, позичені згідно декількох договорів позик, та легковий автомобіль «ZhongXing Admiral» 2006 р.в. був куплений за його особисті кошти, позичені у його батька, вже померлого на даний час, згідно договору позики. 27 вересня 2019 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву, якою зокрема на вимогу суду надано копію технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] . 1 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про звернення до Верховного Суду щодо відповідності Конституції України окремих положень Сімейного Кодексу України, згідно з яким просив зупинити розгляд справи і звернутися з мотивованою ухвалою до Верховного Суду, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції України ч. 1, ч. 2 ст. 70 СКУ, які на його думку протирічать Конституції України Протокольною ухвалою підготовчого засідання 2 жовтня 2019 року вказане вище клопотання [PERSON] було залишено без розгляду у зв`язку з невідповідністю такого вимогам ЦПК України; питання про можливість прийняття заяви позивача за зустрічним позовом [PERSON] про збільшення позовних вимог залишено відкритим у зв`язку з відсутністю інформації про зарахування судового збору до спеціального фонду держбюджету. Окрім того ухвалою суду від 2 жовтня 2019 року позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] залишено судом без руху. Також ухвалою суду від 2 жовтня 2019 року за клопотанням позивача [PERSON] витребувано з Львівського державного нотаріального архіву договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю. за реєстровим номером 6860 від 14 жовтня 2003 року, з усіма документами, що стали підставою для укладення вказаного договору. Окрім того вже після підготовчого засідання 2 жовтня 2019 року судом було отримано виписку про зарахування доплаченого відповідачем [PERSON] судового збору за заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом на казначейський рахунок, а відтак прийнято вказану заяву до розгляду. 7 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву, якою надано копію ще одного технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] . 24 жовтня 2019 року на адресу суду з Львівського державного нотаріального архіву на виконання вказаної вище ухвали надійшла копія договору купівлі-продажу земельної ділянки. В підготовчому засідання 11 грудня 2019 року відповідачем [PERSON] повторно подано до суду клопотання про звернення до Верховного Суду щодо відповідності Конституції України окремих положень Сімейного Кодексу України, згідно з яким просив зупинити розгляд справи і звернутися з мотивованою ухвалою до Верховного Суду, який відповідно до ст. 150 Конституції, може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції України ч. 1, ч. 2 ст. 70 СКУ, які на його думку протирічать Конституції України Протокольною ухвалою підготовчого засідання 11 грудня 2019 року вказане вище клопотання відповідача було залишено відкритим у зв`язку з бажанням сторони позивача підготувати заперечення на таке. Окрім того протокольною ухвалою підготовчого засідання 11 грудня 2019 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про допит у якості свідка [PERSON] . Також ухвалою суду від 11 грудня 2019 року за повторним клопотанням відповідача [PERSON] витребувано з Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області інформацію про доходи як фізичних осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за період з 2002 року до дня виконання ухвали суду. Крім того ухвалою суду від 11 грудня 2019 року позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про визнання права власності у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права приватної власності на частину будинку, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів повернуто заявнику. 16 січня 2020 року позивачем [PERSON] подано до суду пояснення на повторне клопотання [PERSON] про звернення до Верховного Суду, відповідно до якого в задоволенні такого просила відмовити. Протокольними ухвалами підготовчого засідання 17 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування з Львівського державного нотаріального архіву заяви-згоди; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування інформації про доходи брата відповідача [PERSON] ; відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про звернення до Верховного Суду; вирішено не розглядати клопотання позивача про призначення у справі будівельно-технічної експертизи у зв`язку з відкликанням такого стороною позивача. Ухвалою суду від 17 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року задоволено заяву [PERSON] про повернення судового збору та повернуто йому судовий збір, сплачений останнім за подання повернутого йому позову. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні 13 лютого 2020 року було вирішено заслухати спершу виступи сторін з вступними словами за первісним позовом, потім за зустрічним. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у даному судовому засіданні в своїх вступних промовах вимоги позову підтримали відповідно до редакції останньої заяви про збільшення позовних вимог з мотивів, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у такому в вступній промові вимоги позову [PERSON] заперечив з мотивів, викладених у його відзиві та інших заявах по суті. Окрім того 13 лютого 2020 року після судового засідання відповідачем [PERSON] було подано до суду вступне слово по первісному позову в письмовій формі, що за своїм змістом зводиться до тверджень, вже зазначених останнім у відзиві на позовну заяву [PERSON] та інших заявах по суті. У наступному судовому засіданні 19 лютого 2020 року представник відповідача [PERSON] у своєму вступному слові щодо первісного позову вимоги такого заперечив. Також у даному судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] виступаючи з вступними словами щодо зустрічного позову такий підтримали в редакції заяви про збільшення позовних вимог, представник позивача [PERSON] у вступній промові щодо зустрічного позову вимоги такого заперечив з мотивів, викладених у відзиві позивача на такий. У зв`язку з завершенням виступу сторін у справі з вступними словами протокольною ухвалою судового засідання було встановлено наступний порядок дослідження доказів спершу допитати свідків, після цього дослідити письмові докази, що містяться у матеріалах справи, відтак у розгляді справи оголошено перерву для виклику свідків. Надалі судові засідання, призначені на 26 березня та 18 травня 2020 року було відкладено у зв`язку з клопотаннями представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням та продовженням карантину, судове засідання 28 липня 2020 року не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, яку було продовжено у зв`язку з тривалим перебуванням на листку непрацездатності. 18 вересня 2020 року позивачем [PERSON] подано до суду пояснення щодо переліку доказів, які вона просить суд врахувати при ухваленні рішення у справі. Однак в судових засіданнях 22 вересня та 18 листопада 2020 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з клопотаннями відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням карантину. У зв`язку з повторною неявкою відповідача [PERSON] в судове засідання ухвалою суду від 16 грудня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів було залишено без розгляду. Водночас постановою Львівського апеляційного суду від 4 березня 2021 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Після завершення апеляційного розгляду матеріали справи повернулись до Личаківського районного суду м. Львова 9 квітня 2021 року та знову неодноразово призначались до розгляду в судових засіданнях. В судовому засіданні 10 червня 2021 року в розгляді справи було оголошено перерву у зв`язку з неявкою в таке відповідача [PERSON] 25 червня 2021 року відповідачем [PERSON] було подано на електронну адресу суду клопотання про забезпечення його участі у розгляді справи у режимі відеоконференції черес сервіс Easycon, що було задоволено судом та подальший розгляд справи в судових засіданнях здійснюється в режимі відеоконференції. В наступному судовому засіданні 2 липня 2021 року допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є її донькою, а відповідач [PERSON] колишнім зятем. Вказала, що останні познайомились, коли позивачу було майже 22 роки, зустрічались близько двох років, відповідач спочатку проживав у Києві, потім переїхав до Львова та якийсь час вони проживали у них з чоловіком. Потім вони вирішили одружитись. Одружились у вересні, на весілля було витрачено 2,5 тисяч доларів США, сума подарунків теж 2,5 тисяч доларів США. За весільні гроші в 2002 чи 2003 році сторони купили земельну ділянку у Винниках, щодо того чи давала позивач згоду на купівлю ділянки, а також чи була вона присутня під час укладення договору купівлі-продажу такої, їй не відомо. Зазначила, що грошей на купівлю земельної ділянки сторонам вони не позичали. Рік чекали на проведення електрики, потім вирішили будувати будинок. Вказала, що її батько повністю засадив сад на ділянці, вона протягом п`яти років двічі на тиждень в четвер і суботу ходила допомагати з будівництвом, в будівництві брали участь від самого початку її батько допоміг з опалубкою, а чоловік допомагав з дошками. Відповідач дійсно робив більшу частину опалубки, однак вони йому допомагали. Також вказала, що вони допомагали з залиттям бетону, залучали до будівництва інших родичів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Коли вимуровували перший поверх вона подавала блоки, робила розчин. Зазначила, що її батьки дали сторонам близько 5 тисяч доларів США. Окрім того вони теж всіма можливими способами докладались до будівництва фінансово, всі зароблені кошти йшли в будівництво, на неї було оформлено кредит на частину опалювальної системи, зокрема перший котел, відповідач по даному кредиту був поручителем. Сама позивачка теж допомагала на будівництві клала цеглу, носила будівельні матеріали. Після народження внука свідок теж допомагала з ним. Окрім того вказала, що вони допомогли відповідачу знайти роботу в ІТ сфері, у відповідача був вільний час. Зазначила, що батькам відповідача не подобалось, що він поїхав з Москви та з Києва і проживає у м. Винники. З родичів відповідача ніхто допомагати не приїжджав, його брат і батьки приїжджали лише раз в рік. Коли протягом одного року відповідач не працював і вчився програмуванню позивач позичала в них гроші, зокрема два рази по 2 тисячі гривень, позивач тоді теж не працювала. Протягом певного часу сторони проживали у них, потім винайняли квартиру. Після народження дитини у сторін через деякий час у такої виявили хворобу. Вказала, що позивач займалась вихованням і доглядом дитини, відповідач же лише чотири дні попрацював сантехніком. Щодо ремонту їх квартири вказала, що в 2010 році ремонт ніхто не робив, на її 50 років відповідач вирішив зробити їй подарунок, поміняв три метри труби, прикріпив умивальник, причіпив колонку, гроші на кран і умивальник йому повернуто. Вказала, що останній доклався лише своєю працею, кошти йому було повернуто, прокладку труб робив чотири дні. [PERSON] в їх квартиру були куплені за кошти взяті в кредит, оформлений на неї, вона оплатила такий за свої гроші. Також вказала, що відповідач до цього часу прописаний у неї. Щодо купівлі автомобіля зазначила, що вони кілька разів їздили в Одесу, були там на кілька тижнів, протягом цього часу будівництво пильнував її чоловік. Стверджує, що такий був куплений за кошти відповідача, але частково доклався її чоловік, вони допомогли відповідачу з купівлею автомобіля та навіть на початках сплачували за нього штрафи. Вказує, що відповідач їм нічого не купував і їх не кредитував, за все куплене гроші йому повертались, в тому числі йому було повернуто витрачені кошти на похорон діда. Допитана у даному судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є її племінницею, а інший свідок [PERSON] сестрою. Вказала, що відповідач [PERSON] допомагав з похороном діда позивачки купив труну та привіз таку, однак родичі сказали, що кошти йому повернули. Щодо весілля сторін вказала, що родичі відповідача не брали участі в оплаті послуг ресторану та інших витратах до цього. Зі слів [PERSON] їй відомо, що весілля робилось за кошти батьків нареченої. Зазначила, що її сестра та вся їх родина, в тому числі позивачка, допомагала в будівництві будинку. Вказала, що її племінник [PERSON] разом з двома своїми робітниками робили штукатурку. Зазначила, що вона в будівництві участі не брала, однак була кілька разів на будівельному майданчику, як позивач чи [PERSON] виконували будівельні роботи не бачила. Коли був живим батько він розповідав, що ходив на будову та працював. Вказала, що бачила як поступово будувався будинок, була там на сімейних святах, ночувала в будинку, коли сторони виїжджали. Наступне судове засідання 29 вересня 2021 року не відбулось у зв`язку з технічними проблемами, що перешкодили встановити відеоконференцзв`язок з відповідачем [PERSON] . В наступному судовому засіданні 13 жовтня 2021 року допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що вона є кумою позивачки [PERSON] , з відповідачем [PERSON] у неї були також дружні стосунки до початку розлучення сторін. Вказала, що знає [PERSON] з 1999 року, вони разом навчались, знає про сімейні справи сторін, була у них на весіллі першою дружкою. На весільні гроші сторони вирішили купити земельну ділянку, оформили таку на відповідача. Відповідач в той час розвивався в ІТ сфері. Після купівлі земельної ділянки сторони почали будівництво, будівельні роботи робили разом, позивач возила на їх машині будівельні матеріали. Вказала, що одного літа вона допомагала їм заливати фундамент, інші родичі позивача також допомагали. Знає, що позивач закидала пісок і цемент в бетономішалку, мурувала стіни з білих блоків, однак особисто цього не бачила. Вказала, що вона теж допомагала закидати пісок в бетономішалку, бувала по 2-3 рази на місяць на місці будівництва. Декілька років їм допомагав чоловік двоюрідної сестри позивача [PERSON] , робив дах, допомагав на будові, батько та мати позивача також допомагали. Коли у відповідача пішли краще справи і вони почали активно будувати восени 2005 року вона приїхала до них в гості, сторони тоді мурували стіни, позивач тоді ще не була вагітна. Влітку 2005 року бачила як позивач працювала з бетономішалкою, тоді починали мурувати стіни, у вересні 2006 року позивач стала матір`ю. Ствердила, що позивач [PERSON] хотіла йти на роботу, але відповідач наполягав, щоб вона не працювала, при цьому вона прибирала, варила їжу, вся робота по господарству була на позивачці. Кошти заробляв відповідач, але зі слів батька позивача знає, що він також давав гроші на будівництво. Окрім того допитаний у вказаному судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що є будівельником, позивач [PERSON] є його кумою, хресною доньки, його дружина - двоюрідна сестра позивача, відповідач [PERSON] раніше був його працедавцем, однак тривалий час з ним не спілкується. Вказав, що жив у сторін 5 днів на тиждень щоб не треба було їхати додому, працював в них на об`єкті приблизно з весни 2008 року до 2010 року, [PERSON] працював вночі. Зазначив, що заливав теплу підлогу, стяжку, підмостку біля будинку, робив гідроізоляцію підмостки, водовідведення в підвальному приміщенні, частину будинку утепляв пінопластом. Вказав, що виконував ці роботи сам, коли відповідач мав вільний час то допомагав, позивач машиною (білим [PERSON] ) раз в тиждень привозила будівельні матеріали та розхідні, частину закупляли в [PERSON] та у Винниках на ринку, варила їсти, прибирала. Зазначив, що замовниками робіт були обоє з сторін, за виконання таких він отримував по тисячі гривень на тиждень готівкою, давали гроші або позивач, або відповідач. Завдання йому ставив відповідач і про оплату він домовлявся з ним, батьки позивача йому коштів не сплачували. Окрім того вони збивали стяжку на першому поверсі, робили стяжку в підвалі, 30-40 метрів дороги. Також вказав, що бачив на будівництві кожного тижня маму позивача, дід та баба займались облагородженням земельної ділянки. Позивач укладала плитку на першому поверсі та клала підлогу на горищі. На час, коли він почав працювати у сторін будівництво будинку не було завершено та знаходилось у середньому стані, були стіни, ще не було вікон, допомагав робити стріху, будинок був ще непридатним до проживання. В укладенні даху в 2006-2007 роках допомагав його швагро [PERSON] та [PERSON] . Вказав, що окрім будівельних робіт допомагав сидіти з дитиною та косив траву. Щодо сімейних стосунків сторін вказав, що бачив як відповідач вдарив позивачку в кухні, вона впала і плакала. Позивач не працювала, займалась вихованням дитини, оскільки дитина потребувала додаткової уваги, відповідач працював в ІТ сфері в американській фірмі. Поки жив у сторін два рази бачив батьків відповідача [PERSON] , один раз брата. Бачив [PERSON] , яка приходила в гості, щоб вона допомагала на будівництві не бачив. Вказав, що [PERSON] не приймала участі в будівництві, бо була мала дитина. Також зазначив, що був у квартирі на Шевченка, заміняли там разом з відповідачем душову кабінку. З Кожемякіним працював спільно 3-4 роки, на даний час вже не працює, останній був працівником, а він бригадиром. Також допитана у даному судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є її двоюрідною сестрою, остання для неї як рідна сестра, до відповідача [PERSON] , коли сторони були одружені, теж ставилась як до брата, однак зараз не спілкуються. Щодо земельної ділянки зазначила, що чула від обох сторін, що таку було куплено за весільні гроші. Вказала, що спільне майно сторони нажили разом в подружніх стосунках, як почалось будівництво будинку вона часто була у них в гостях, бачила дитину. Коли вона приходила, бачила як працює вся родина і сторони. Спочатку сторони жили дуже скромно, робили все своїми руками. Позивач доглядала за дитиною, варила їсти, брала участь в будівництві. Батьки позивача часто були та допомагали в тому числі і на земельній ділянці, приїжджали стабільно. Вказала, що бачила як позивач та її мама клали блоки. Мама позивача [PERSON] максимально допомагала. Позивач носила будівельні матеріали. Зазначила, що їздила з позивачем за будівельними матеріалами, дитину брали з собою, бачила як вона їх возила з Епіцентру, матеріали куплялись за кошти з сімейного бюджету. Коли син сторін був маленьким також бачила, як позивач клала блоки та прибирала. Зазначила, що протягом 2005-2014 років бувала на земельній ділянці сторін дуже часто, по 1-2 рази на тиждень. Знає, що дах в будинку допомагали робити її чоловік [PERSON] та [PERSON] , останній був один чи два рази. Зазначила, що чоловік допомагав в будівництві кілька разів, один період протягом тривалого часу та два коротких, був період що він весь тиждень був на будівництві і вертався додому тільки на вихідні. В будівництві фундаменту та муруванні блоків чоловік не брав участі, був вже коли робили дах. Зазначила, що бачила як робили фундамент, машина привозила спеціальні блоки, знизу блоки, зверху залиття. Вказала, що в будинку на першому поверсі кухня з`єднана з вітальнею, коридор, ванна з туалетом, сходи, збоку гараж, до нього двері, в будинку велике підвальне приміщення. В будинок сторони перейшли жити в 2006 чи 2007 році. Відповідач [PERSON] заробляв не менше 2-3 тисяч доларів США на місяць. Надалі в судовому засіданні 21 жовтня 2021 року допит свідків було продовжено. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив, що з позивачем [PERSON] у нього дружні відносини, а відповідача він не знає. Вказав, що познайомився з позивачем у 2012 році, коли вступив в автоклуб та йому була потрібна допомога автолюбителів, бо він не мав достатнього досвіду водіння і був без роботи. Позивач зголосилась допомогти йому з водінням, вони проводили практичні заняття, зустрічались в автоклубі у вечірній час після 18:00 год. у різні дні, періодично позивач бувала на зустрічах в клубі. Вказав, що він міг допомагати їй по домашніх справах, здійснювали разом поїздки в магазини будівельних матеріалів та за меблями, продуктами. Позивач на зустрічах кожного разу була разом з сином, в тому числі і по вечорам в клубі, по магазинах їздили раз в тиждень, їздили з ним два-три роки. Свідок зазначив, що йому було відомо, що позивач проживає у м. Винники, у шлюбі з відповідачем, зі слів позивача знає, що вона займалась вихованням дитини, домашнім побутом та господарством, а її чоловік працював програмістом. Також йому було відомо, що батьки позивача проживали у м. Львові, на дачу до позивача не їздив. Вказав, що у спірному будинку він не був, позивач казала йому, що в ньому проводиться ремонт, а також ремонтні роботи на земельній ділянці, де знаходиться будинок в м. Винники. Зазначив, що позивач просила його про допомогу, щоб з`їздити за будівельними матеріалами, допомагав їй з 2012 року після вступу в клуб, доки не пригадує. Позивач возила будівельні матеріали у м. Винники, там були мішки з матеріалами, стільці, інші меблі до будинку. За матеріалами їздили разом в [PERSON] на [PERSON] , Кінгкросс, Нову Лінію, позивач їздила на великому білому вантажному джипі, марки автомобіля свідок не пригадує. В магазин свідок заходив разом з позивачем, за матеріали розраховувалась позивач, але як саме готівкою чи безготівково не пригадує, звідки кошти не цікавився. Сину позивача на той час було 3-4 роки. В магазин їздили в обідній час. Вказав, що співмешканцем позивача є [PERSON] . В даному судовому засіданні позивач [PERSON] вказала, що від допиту інших свідків відмовляється, у зв`язку з чим було вирішено перейти до допиту свідків сторони відповідача. В судовому засіданні 6 грудня 2021 року у зв`язку з невиходом на зв`язок в режимі відеоконференції для участі у такому відповідача [PERSON] розгляд справи було відкладено. В наступному судовому засіданні 17 грудня 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою в таке відповідача [PERSON] та подання останнім клопотання про відкладення розгляду, причини неявки останнього визнано неповажними. Надалі в судовому засіданні 16 лютого 2022 року допитаний у якості свідка [PERSON] , що брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, повідомив, що відповідач [PERSON] є його рідним братом, в них хороші стосунки, з позивачем [PERSON] спілкувався раніше, коли сторони ще були в шлюбі. Зазначив, що відповідач одружився з позивачем у 2002 році, ще під час підготовки до весілля зрозумів, що батьки позивача не зможуть сильно допомогти фінансово. Вказав, що зі слів його батьків весілля профінансували вони. З весілля сторони отримали 2,5 тисяч доларів США, їх витратили на придбання пральної машинки та техніки для роботи відповідача рідкокристалічного монітору. Брат проживав у батьків позивача, а тому свідок запропонував йому позичити кошти. Відповідач сказав, що хоче придбати земельну ділянку та побудувати будинок. Свідок зазначив, що раз в пів року приїжджав у відрядження у Львів, коли сторони були в нього вони домовились, що він позичить гроші. Вказав, що вони приїхали до нотаріуса, свідок також був присутній, подивились документи і оплатили кошти. Ділянку придбали в 2003 році. Зазначив, що по можливості коли він був, то заїжджав до них на ділянку. Брат найняв техніку та будівельників, коли свідок приїжджав на тиждень якраз заливали стяжку. Вказав, що в брата був брак коштів, тому він у 2004, 2010 та 2011 роках позичав йому кошти. Батьки позивача та колеги при ньому участі у будівництві не брали. Мати позивача при ньому привозила продукти, але щоб вона брала участь у будівництві не бачив, бачив як дідусь позивача садив дерева. Вказав, що будівництво і пошук фінансування лежало на відповідачу, допомоги з боку позивача та її родичів не було. Дах клали разом з братом. Зі слів матері знає, що в 2007 році у позивача був конфлікт з батьками відповідача. Відповідач переїхав в будинок після 2009 року, свідок був після того в будинку, на той час на першому поверсі було покладено плитку та поштукатурені стіни, зроблена стеля, санвузол, другий поверх ще не був придатний для проживання. Також був в будинку у 2015 році, ремонтні роботи ще не були завершені, окремі ділянки металочерепиці були пошкоджені, вони міняли їх разом з відповідачем. Вказав, що на даний час будинок ще не придатний до проживання та не зданий в експлуатацію, потребує капітального ремонту. Окрім того в даному судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що не наполягає на допиті інших заявлених ним свідків. В наступному судовому засіданні 14 квітня 2022 року розгляд справи повторно було відкладено у зв`язку з неявкою в таке учасників справи, зокрема відповідача [PERSON] . В судовому засіданні 8 червня 2022 року представником позивача [PERSON] повідомлено про зміну [PERSON] прізвища на [PERSON] , розгляд справи було відкладено за клопотанням сторони відповідача. В судовому засіданні 7 вересня 2022 року завершено допит у якості свідка [PERSON] . В доповнення до раніше наданих пояснень останній вказав, що коли був у відрядженні у м. Львові неодноразово зупинявся у батьків позивача та чув, як обговорювали питання де сторони будуть жити. Коли він приїжджав, сторони винаймали квартиру, один раз був присутнім у батьків позивача, коли вони там проживали. Вказав, що він з сім`єю продав квартиру, батьки жінки продали кілька об`єктів нерухомості, тому розглядали варіант купити будинок, оскільки так до спілки купив і він. Зазначив, що батьки позивача не могли купити їм житло, казали, що візьмуть участь працею. Свідок же обіцяв переконати їх батьків для виділення коштів та сам надав такі. Зокрема, коли сторони були у них він дав частину грошей, більшу частину коштів привіз потім. Також вказав, що був у нотаріуса при купівлі земельної ділянки, а також був присутній при переданні коштів за таку, ділянка була куплена приблизно за 2 тис. доларів США. Рішення про придбання земельної ділянки приймав брат, ділянка була куплена для будівництва житла для сім`ї сторін. Договори позики, які були укладені між братом та батьками, були підготовані ним. Стверджує, що позивач та її батьки знали про джерело фінансування, коли батьки позивача давали кошти він не був присутній. Вказав, що дідусь позивача займався садом, а мати городом. Машина Адмірал була куплена на аукціоні за 7 тис. доларів США. Вказав, що позивач кермувала, але щоб вона возила будівельні матеріали не бачив, і йому остання про це не повідомляла. 2-3 рази на рік був у сторін, позивач у ті дні на будівництво не приходила. Про участь позивача у будівництві будинку йому невідомо. Вказує, що бачив як мати приносила їжу будівельникам, а також був дід. Вказав, що його брат платив кошти родичу позивача за виконання будівельних робіт та загалом розраховувався за будівництво, займався ним на всіх етапах. В спірному будинку свідок востаннє був два роки тому, в такому на даний час проживає брат. Зазначив, що в сім`ї сторін працював брат, до народження дитини позивачка працювала кілька місяців. Також свідок підтвердив, що подавав позови про повернення позик, в тому числі наданої на купівлю земельної ділянки. Зокрема по своєму боргу позов подав у грудні 2020 року. Після вступу в спадщину довідався, що по позиках батька не було повернуто кошти, тому за п`ять днів до завершення строку позовної давності у січні 2021 року подав відповідний позов. Пред`являв як спадкоємець позови про стягнення коштів лише до брата, такі було задоволено. Борг перед ним вже майже закритий, за договорами батька більше половини. Щодо стягнення боргу до позивачки не звертався та в інших справах, в тому числі щодо спору по землі, позивач участі не бере. Про існування даного спору йому стало відомо через місяць після подання позову. Окрім того в даному судовому засіданні відповідачем [PERSON] було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі №463/2085/16-ц, в якій предметом позову є та ж сама земельна ділянка кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, а також договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. Ухвалою суду від 7 вересня 2022 року вказане вище клопотання відповідача задоволено та зупинено провадження в даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №463/2085/16-ц за позовом [PERSON] до Львівської міської ради, Відділу Держгеокадастру у м. Львові та Львівській обл., [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб: державного кадастрового реєстратора відділу Дежгеокадастру у м. Львові Волкошкевич О.Б., приватного нотаріуса Баглай Н.Б., [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними рішення Винниківської міської ради, державної реєстрації та договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання до вчинення дій. Постановою Львівського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року вказану вище ухвалу скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Матеріали справи повернулись до Личаківського районного суду м. Львова 29 грудня 2022 року. Наступне судове засідання, призначене на 8 лютого 2023 року, не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. В судовому засіданні 22 лютого 2023 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою судового засідання 2 березня 2023 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі у зв`язку з відкриттям Верховним Судом касаційного провадження у справі №463/2085/16-ц. В даному судовому засіданні судом досліджено письмові докази, завершено з`ясування обставин у справі та оголошено перерву перед судовими дебатами. В судовому засіданні 16 березня 2023 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримали в редакції заяви про збільшення позовних вимог, зустрічного - заперечили. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову заперечили, а зустрічний позов підтримали в редакції заяви про збільшення позовних вимог за таким. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 чинної редакції ЦПК України). Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права. При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15. При цьому у постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року у справі № 370/443/13ц та у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18) зазначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 71 СК України визначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. А відповідно до ч. 3 вказаної статті Кодексу за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 7 вересня 2002 року та такий було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року (т. 1 а.с. 15). За час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 18). 5 березня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом про поділ майна подружжя (т. 1 а.с. 2). Розглядаючи даний спір суд у першу чергу враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно ч. 4 такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас ч. 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.\~ Так відповідач [PERSON] у відзиві, поданому ним до суду 29 березня 2018 року (т. 2 а.с. 141-152), просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Зокрема ч. 2 ст. 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). При цьому ч. 2 ст. 72 СК України також визначено, що для вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Водночас згідно з ч. 1 ст. 72 СК України передбачено, що до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано, позовна давність не застосовується. Відтак з аналізу наведених вище положень вбачається, що для вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, однак не раніше дня розірвання шлюбу. Оскільки, як уже зазначалось вище, шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року, яке набрало законної сили 23 березня 2015 року, відтак початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з наступного дня від вказаної дати. А оскільки позов поданий позивачем [PERSON] до суду 5 березня 2018 року, відтак такий подано в межах трьохрічного строку позовної давності, визначеного ч. 2 ст. 72 СК України, клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку\~позовної давності\~до задоволення\~не підлягає, та відтак судом здійснюється розгляд позовних вимог [PERSON] по суті. Зокрема позивач [PERSON] стверджує, що за час шлюбу нею разом з відповідачем [PERSON] було побудовано житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0570 га, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечує факт фінансування позивачем купівлі вказаної земельної ділянки, визнає, що ним було збудовано на такій житловий будинок, однак вказує, що будівництво зазначеного будинку на даний час не завершено, а також заперечує участь позивача у його будівництві. Так відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №6860, [PERSON] купив у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0570 га, розташовану на території [ADDRESS] . При цьому з вказаного договору вбачається, що землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, продаж ділянки проводився за 14600 грн., гроші за земельну ділянку були оплачені покупцем продавцю до підписання договору (т. 1 а.с. 27-28). На підставі вказаного вище договору [PERSON] 21 листопада 2005 року видано державний акт на земельну ділянку серії ЛВ № 040668 (т. 2 а.с. 170). Оцінюючи доводи сторін щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя вказаної вище ділянки суд звертає увагу на те, що таку було придбано сторонами під час перебування у шлюбі 14 жовтня 2003 року. При цьому з часу укладення ними шлюбу - 7 вересня 2002 року, пройшов понад рік, а відтак таку не могло бути придбано виключно за кошти, заощаджені сторонами до шлюбу. Доказів протилежного під час розгляду справи не надано. Сторонами не заперечується та обставина, що за час шлюбу позивач [PERSON] практично не мала власного доходу, оскільки не працювала, водночас сам же відповідач [PERSON] вказує, що остання з 2002 до 2005 року навчалась в університеті, з 2006 до 2008 року перебувала у декретній відпустці та з 2012 до 2015 року здобувала освіту заочно, тобто навіть з врахуванням положень ст. 60 СК України у неї були поважні причини не мати самостійного заробітку (доходу). Дана обставина зокрема, мінімальний розмір доходу [PERSON] з січня 2002 року по лютий 2004 року, в січні 2005 року, а також лютому 2006 року, та відсутність доходів за період березня - квітня 2004 року, лютого 2005 року січня 2006 року та з березня 2006 року до лютого 2015 року підтверджується наданою Личаківською ДПІ Личаківського управління Головного управління ДПС у Львівській області на вимогу суду інформацією, що надійшла 16 січня 2020 року (т. 3 а.с. 93-94). Відповідач [PERSON] , як підтверджується його трудовою книжкою та довідкою з Пенсійного фонду України про нараховані внески (т. 2 а.с. 7-8), був працевлаштований, зокрема з 1 квітня 2002 року до 22 квітня 2008 року працював в ТОВ «Уліс Сістемс» на посаді сервісного інженера та отримував заробітну плату. Окрім того як вбачається з відповіді Шевченківської ДПІ Личаківського управління ГУ ДПС у Львівській області №1171/13-07-13-00 від 11 вересня 2019 року, згідно з реєстраційними базами даних та поданих податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи підприємця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) сума доходу від здійснення ним підприємницької діяльності за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року становила - 65045,73 грн., за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року - 202855,44 грн., за період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 396482,36 \~ \~ \~ \~грн., \~ \~ \~ \~за період \~ \~ \~ \~з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 730111,08 \~ \~ \~ \~ грн. (т. 3 а.с. 8). При цьому факт наявності у [PERSON] стабільного доходу у вигляді заробітної плати та доходу від підприємницької діяльності починаючи з березня 2002 року протягом всього часу перебування сторін у шлюбі підтверджується також зазначеною вище інформацією про суми виплачених доходів, наданою Личаківською ДПІ Личаківського управління Головного управління ДПС у Львівській області на вимогу суду, що надійшла 16 січня 2020 року (т. 3 а.с. 94-95). Частиною 2 ст. 61 СК України визначено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності, а відтак заробітна плата та інший дохід, що отримувався [PERSON] протягом перебування ним у шлюбі з [PERSON] , належали їм обом на праві спільної сумісної власності, а відтак придбане за рахунок такого доходу майно не може вважатись таким, що придбане за кошти одного з подружжя. При цьому якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 вказаної статті Кодексу). Так відповідач стверджує, що спільну земельну ділянку було придбано за кошти, позичені ним у його брата [PERSON] . Зокрема з долученої копії договору про надання поворотної безвідсоткової цільової позики від 13 жовтня 2003 року (т. 2 а.с. 181-182) вбачається, що [PERSON] як позикодавцем було передано у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 6500 доларів США, що на момент укладання договору по курсу НБУ становило 53315 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений договором строк. Позику було надано на безвідсотковій основі у зв`язку з існуванням між сторонами родинних стосунків. Цільовим призначенням позики за цим договором було: купівля земельної ділянки площею 5,7 соток за адресою [ADDRESS] ; купівля будівельних матеріалів для будівництва індивідуального житлового будинку на цій земельній ділянці; оплата послуг сторонніх організацій та третіх осіб пов`язаних з будівництвом індивідуального житлового будинку за земельній ділянці. Факт отримання відповідачем [PERSON] на підставі вказаного вище договору коштів в сумі 6500 доларів США для купівлі земельної ділянки площею 5,7 соток за адресою [ADDRESS] , підтверджується розпискою останнього від 13 жовтня 2003 року (т. 2 а.с. 183). Водночас з врахуванням вказаних вище положень ч. 3 ст. 61 СК України, того, що договір позики було укладено відповідачем з метою придбання земельної ділянки та будівництва на такій житлового будинку, при цьому сторони у своїх заявах по суті та наданих ними поясненнях визнають, що таку ділянку було куплено з метою будівництва на ній будинку для проживання сім`ї [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується також показами свідків, а відтак зазначений договір було укладено відповідачем в інтересах сім`ї та отримані за таким гроші також були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак судом встановлено, що земельну ділянку площею 0,0570 га, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, за адресою: [ADDRESS] , було набуто у шлюбі за спільно належні сторонам грошові кошти, а відтак таку слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ такої. Зокрема з врахуванням положень ч. 1 ст. 70 СК України за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право приватної власності по ідеальних частки вказаної земельної ділянки за кожним. При цьому суд звертає увагу на те, що при розгляді справи не встановлено визначених ч. 3 ст. 70 СК України підстав для збільшення частки позивача у спільному майні, оскільки хоч у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] , та рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року у справі №466/2360/16-ц за позовом [PERSON] місце проживання дитини було визначено з нею (т. 1 а.с. 16-17), однак постановою Львівського апеляційного суду від 7 липня 2019 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] (https://reyestr.court.gov.ua/Review/83281180). Постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року у вказаній справі постанову Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в частині позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Личаківської РА ЛМР про визначення місця проживання дитини та позовної вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Личаківської РА ЛМР про визначення місця проживання дитини залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88641421). Доказів того, що відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а відтак наявні підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, позивачем не надано, позов останньої посилань на такі обставини не містить. Щодо обставин будівництва спірного житлового будинку судом встановлено наступне. Матеріали справи містять копію дозволу на виконання будівельних робіт №5/03-05 від 29 березня 2005 року, виданого [PERSON] інспектором Держархбудконтролю м. Винники на виконання будівельних робіт з будівництва нового індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] строком на 1 рік (т. 2 а.с. 169). З наявних в матеріалах фото, щодо яких сторони визнають, що на таких зображено спірний житловий будинок, вбачається, що на належній їм земельній ділянці дійсно було збудовано житловий будинок (т. 1 а.с. 51-55, т. 2 а.с. 206-207, 210, т. 3 а.с. 14-15). При цьому згідно з відповіддю ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №5860 від 3 січня 2018 року на адвокатський запит, у відділі технічної та юридичної інформації БТІ інвентаризаційна справа на будинок [ADDRESS] не обліковується, технічний паспорт на житловий будинок за вищевказаною адресою підприємством не виготовлявся (т. 1 а.с. 40). Водночас з відповіді ЛМ ВЕП ПрАТ «Львівобленерго» №3005419 від 20 грудня 2017 року на адвокатський запит вбачається, що між ПрАТ « Львівобленерго» та [PERSON] 7 грудня 2010 року було укладено договір про користування електричною енергією, згідно з умовами якого електрична енергія постачається за адресою: [ADDRESS] , ПрАТ «Львівобленерго» не видавало технічних умов стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок та не укладало з [PERSON] договір про приєднання до електричних мереж за даною адресою (т. 1 а.с. 41). Також з долученої до матеріалів справи копії договору вбачається, що 1 грудня 2008 року [PERSON] було укладено з МКП «Винниківське» договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення будинку за адресою: [ADDRESS] , (т. 1 а.с. 42). При цьому відповідно до акту обстеження умов проживання від 20 травня 2016 року, затвердженого головою Личаківської районної адміністрації, за адресою [ADDRESS] , знаходиться двохповерховий будинок, що складається з чотирьох кімнат, кухні, двох санвузлів, коридору. Даним актом було встановлено, що за вказаною адресою проживають зокрема [PERSON] та син останнього [PERSON] , умови проживання відмінні, кімнати належно умебльовані та технічно оснащені (т. 1 а.с. 23). А з довідки №0689 від 16 червня 2016 року, виданої МКП «Винниківське», та акту обстеження факту проживання жителів м. Винники депутатів Винниківської міської ради від 13 червня 2016 року вбачається, що [PERSON] фактично проживає без реєстрації в будинку за адресою [ADDRESS] , протягом останніх десяти років, тобто з 2006 року (т. 1 а.с. 20-21). Згідно з відповіддю Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській обл.. №1013-6/1483-18 від 6 квітня 2018 року на звернення [PERSON] , на підставі звернення останньої посадовими особами департаменту було проведено позапланову перевірку, за результатами якої згідно представлених [PERSON] документів встановлено, що земельна ділянка площею 0,0570 на [ADDRESS] , належить [PERSON] згідно державного акту на земельну ділянку серії ЛВ № 040668 від 21 листопада 2005 року, що виданий на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2003 року. Рішенням Виконавчого комітету Винниківської міської ради від 17 серпня 2004 року №286 [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] . Проект розроблено ПП «Ареал Плюс», який погоджений СДПЧ №4 Личаківського району м. Львова (експертний висновок від 2 серпня 2004 року №4/780). та СЕС Личаківського району м. Львова (висновок від 4 серпня 2004 року №1717/014), а також погоджено архітектором м. Винники 21 липня 2004 року. Дозвіл на виконання будівельних робіт видано інспекцією держархбудконтролю Винниківської міської ради від 29 березня 2005 року №5/03-05. Станом на час перевірки зведено стіни, влаштовано дах, здійснено заповнення дверних та віконних прорізів, опоряджувальні роботи на першому поверсі та частково на мансардному. Відхилень від затвердженої проектної документації не виявлено. На момент перевірки виконання будівельних робіт з вищевказаного будівництва не здійснювалось. Встановлено, що індивідуальний житловий будинок на [ADDRESS] експлуатується, а саме в такому проживає [PERSON] з сім`єю без прийняття його в експлуатацію, що є порушенням ч. 8 ст. 49 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 13 квітня 2011 року №461. За результатами перевірки [PERSON] видано припис від 27 березня 2018 року №167/18 про усунення порушень вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогою в одномісячний строк усунути виявлені порушення (т. 1 а.с. 171). З наданої [PERSON] копії коригування вказаного вище проекту індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] , розробленого ПП «Ареал Плюс» у 2019 році, вбачається що відповідно до такого скоригований проект це проект одноквартирного одноповерхового індивідуального житлового будинку на одну сім`ю з мансардним поверхом. Загальна площа приміщень будівлі - 163,7 кв.м, житлова площа - 80,8 кв.м. Будинок розташовується на земельній ділянці площею 570 кв.м. на [ADDRESS] . Під будинком розташовані підвальні приміщення загальною площею 66,2 кв.м. Загальний вхід в будинок запроектований з першого поверху. В проектуванні будинку використана холова система розташування приміщень. Хол першого поверху функціонально пов`язує між собою всі кімнати, розміщені на цьому рівні, передбачений перехід в гараж, крім цього, по сходовій клітці можна потрапити в підвал, а також піднятись на мансардний поверх. На першому поверсі запроектовано хол-передпокій з гардеробом, вітальню, кухню, їдальню та санвузол з душовою кабіною. З холу через коридор можна потрапити до гаража. В мансардному поверсі розміщуються коридор, житлові кімнати та ванна кімната (т. 2 а.с. 153-168). При цьому суд звертає увагу на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року у справі № 466/2360/16-ц щодо визначення місця проживання дитини сторін судом було встановлено, що малолітній [PERSON] , 2006 року народження, проживає у житловому будинку, у якому проживав разом з батьком та матір`ю з народження, яка після розлучення залишила цей будинок і стала проживати неподалік в орендованій квартирі, син не залишав місце проживання у житловому будинку, а залишився проживати у ньому разом з батьком, і в даний час також проживає у цьому ж житловому будинку. При цьому суд вказав, що у житловому будинку, в якому залишився проживати малолітній син сторін, створені належні умови для проживання та розвитку дитини з врахуванням його захворювання, оскільки матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] разом з сином, [PERSON] , проживає в індивідуальному житловому будинку [ADDRESS] , у якому, зважаючи на хворобу дитини, створені належні умови для його проживання та розвитку, батьком спеціально облаштована кімната, з можливістю навчатися та займатися улюбленими заняттями, для спокійного відпочинку (https://reyestr.court.gov.ua/Review/83281180). Відтак з наведеного вище вбачається, що під час перебування сторін ушлюбі у період з 2005 року на належній їм як подружжю земельній ділянці площею 0,0570 га, цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0020, за адресою: [ADDRESS] , було збудовано житловий будинок, який є придатним для проживання та на даний час фактично експлуатується відповідачем [PERSON] , однак такий не здано в експлуатацію. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому як вже зазначалось судом, згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15). Заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 міститься правовий висновок про те, що системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Відтак суд вказує, що правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому, суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічний правовий висновок щодо можливості визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток об`єкту незавершеного будівництва, зведеного за час шлюбу, викладений також Верховним Судом України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 3 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/185-ц (провадження № 61-14600св19). При цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також у постанові від 6 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18) Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю із дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не підлягають до застосування. При цьому в ухвалі від 20 липня 2022 року у справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про необхідність відступлення від висновків щодо застосування статей 328, 331, 376 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року по справі № 6-338цс15, і визнала наявність у подружжя права на визнання у судовому порядку права власності на самочинно побудований, реконструйований об`єкт нерухомого майна (а не матеріали й конструкції, з яких він побудований і перелік яких точно встановити достатньо складно), який знаходиться на земельній ділянці, що належить на праві власності чи користування (оренди) подружжю (одному з них), та відповідає містобудівній документації, цільовому призначенню земельної ділянки і вимогам щодо надійної й безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкту, з подальшим прийняттям в експлуатацію у передбаченому чинним законодавством порядку. Хоч у даних правових позиціях мова йде саме про самочинне будівництво, однак такими підтверджено можливість об`єкту незавершеного будівництва належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними безпосередньо як цілісний об`єкт, а не сукупність будівельних матеріалів. Відтак оцінюючи доводи сторін щодо джерела коштів, в рахунок яких здійснювалось будівництво спірного житлового будинку, що на даний час є об`єктом незавершеного будівництва, а також щодо участі сторін в будівництві такого своєю працею (спільною працею подружжя), та відтак можливість застосування до такого положень ст. 60 СК України - визнання такого спільною сумісною власності подружжя, або ж положень ст. 57 СК України визнання його особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, суд звертає увагу на наступне. Як вже зазначалось вище, відповідач [PERSON] стверджує, що будівництво здійснювалось виключно за належні йому кошти, в тому числі кошти, отримані ним в позику від членів його сім`ї. Факт отримання ним відповідної позики підтверджується зазначеним вище договором про надання поворотної безвідсоткової цільової позики від 13 жовтня 2003 року, укладеним ним з [PERSON] , на підставі якого йому було передано грошові кошти у розмірі 6500 доларів США в тому числі для купівля будівельних матеріалів для будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 5,7 соток за адресою [ADDRESS] , а також оплату послуг сторонніх організацій та третіх осіб пов`язаних з будівництвом індивідуального житлового будинку за земельній ділянці. Окрім того 3 жовтня 2008 року [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання поворотної безвідсоткової цільової позики від 13 жовтня 2003 року, згідно з якою [PERSON] мало бути передано ще 3500 доларів США, що на момент укладання договору по курсу НБУ становило 17044 грн., та відтак загальна сума позики становила 10000 доларів США, тобто 48697,14 грн., цільове призначення позики залишено без змін (т. 2 а.с. 184). Згідно з платіжним дорученням в іноземній валюті №3 від 17 жовтня 2008 року вказані грошові кошти в розмірі 3500 доларів США [PERSON] було перераховано на банківський рахунок [PERSON] (т. 2 а.с. 186). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року у справі №466/3822/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу залишку неповернутої позики затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, згідно з якою відповідач [PERSON] визнав свої зобов`язання по сплаті суми боргу за вказаним вище договором та додатковою угодою до такого (т. 2 а.с. 187). При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що провадження у даній справі було відкрито судом 31 травня 2018 року, тобто вже після звернення позивача [PERSON] до суду з даним позовом про поділ майна подружжя та відкриття провадження у такому. Також 23 липня 2004 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики (безвідсотковий), згідно з яким позикодавцем надавалась позичальнику безвідсоткова позика у сумі 10000 доларів США, що складало еквівалент 53167 грн. за курсом НБУ станом на момент укладення договору. Призначення позики - купівля будівельних матеріалів, оплата послуг сторонніх організацій та третіх осіб для будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 5,7 соток за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 191). Факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою [PERSON] від 23 липня 2004 року (т. 2 а.с. 192). 22 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір позики (безвідсотковий), згідно з яким позикодавцем надавалась позичальнику безвідсоткова позика у сумі 35350 грн., що складає еквівалент 7000 доларів США за курсом НБУ станом на момент укладення договору. Призначення позики - купівля будівельних матеріалів та оплата послуг сторонніх осіб для будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 5,7 соток за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 193). Факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою [PERSON] від 22 січня 2006 року (т. 2 а.с. 194). 22 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір позики (безвідсотковий), згідно з яким позикодавцем надавалась позичальнику безвідсоткова позика у сумі 6391847 грн., що складає еквівалент 80000 доларів США за курсом НБУ станом на момент укладення договору. Призначення позики - купівля будівельних матеріалів, оплата послуг сторонніх організацій та третіх осіб для будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 5,7 соток за адресою [ADDRESS] , та купівлі автомобіля (т. 2 а.с. 197-198). Дані кошти [PERSON] було перераховано на банківський рахунок [PERSON] (т. 2 а.с. 200-201), а останнім такі в подальшому 28 травня 2012 року розміщено як банківський вклад (депозит) (т. 2 а.с. 203-204). Аналізуючи вказані договори суд додатково звертає увагу на те, що позивач заперечує, що їй було відомо про існування таких, дані договори укладались в простій письмовій формі. При цьому всі договори позики, окрім договору укладеного 3 жовтня 2008 року, були укладені не в м. Львові, а в м. Боярка Київської області з [PERSON] , та м. Вишневе Київської обл. з [PERSON] . Відповідач [PERSON] доказів отримання від позивача згоди на укладення вказаних договорів суду не надав, як і не надав доказів, що остання взагалі знала про їх укладення. Водночас, як вже зазначалось судом, з врахуванням положень ч. 3 ст. 61 СК України та того, що договори позики укладались відповідачем з метою будівництва житлового будинку для проживання їх сім`ї, такі було укладено відповідачем в інтересах сім`ї та отримані за ними грошові кошти були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А заробітна плата та інші доходи, що отримувались [PERSON] , які в подальшому також витрачались та будівництво зазначеного будинку, є об`єктом права спільної сумісної власності відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України. Доказів наявності в сторін інших коштів, належних їм на праві приватної власності, що були б надалі вкладені в зазначене будівництво окрім спільних коштів подружжя, матеріали справи не містять. Відтак з матеріалів справи вбачається, що будівництво спірного житлового здійснювалось за спільні кошти подружжя. Щодо участі подружжя в набутті (будівництві) спірного житлового будинку своєю працею, то факт участі відповідача [PERSON] у такому як шляхом отримання відповідних дозвільних документів на здійснення будівництва такого, так і безпосередньо здійсненням будівельних робіт, організацією таких, закупівлею необхідних матеріалів, підтверджується вказаними вище документами та визнається сторонами, а відтак доказування не потребує. Щодо участі позивача [PERSON] , то хоч відповідач і заперечує дану обставину, однак з показів допитаних в судовому засіданні свідків, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що остання дійсно брала участь своєю працею у будівництві будинку як безпосередньо в самих будівельних роботах, так і здійснюючи закупівлю необхідних будівельних матеріалів та доставку таких. При цьому позивач також здійснювала хатню роботу готувала їжу та прибирала, займалась вихованням і доглядом дитини, з 2006 до 2008 року перебувала у декретній відпустці по догляду за такою. Хоч суд і враховує те, що зазначені вище свідки є родичами та близькими особами позивача [PERSON] , однак покази останніх є послідовними, відповідають матеріалам справи та не містять суперечностей між собою, а відтак беруться судом до уваги. При цьому хоч свідок сторони відповідача брат останнього [PERSON] під час його допиту вказував, що не бачив, щоб позивач брала участь у будівництві, однак останній не проживає у м. Львові постійно, бував у такому та відвідував сторін лише раз в пів року, є зацікавленою особою, оскільки був стороною вказаних вище договорів позики, а відтак його покази не спростовують наведених вище висновків суду щодо участі позивача свою працею у набутті (будівництві) спірного будинку. При цьому судом не надається оцінка посиланням сторін щодо участі чи неучасті батьків та інших родичів позивача [PERSON] як в фінансуванні вказаного будівництва, та відповідно щодо їх фінансового стану, так і безпосередньо в будівництві такого, оскільки судом вирішується питання про поділ спільного майна подружжя, яким є сторони у справі, а відтак для розгляду даної справи значення мають виключно доходи, що отримані останніми у визначеному законодавством порядку, та їх безпосередня участь у набутті/створенні такого майна. З врахуванням наведеного вище, зокрема того, що спірний будинок збудовано за час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя та їх спільною працею, суд приходить до висновку, що вказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 4610160300:04:004:0020), цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку слід визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також здійснити розподіл такого шляхом визнання за кожним з сторін як співзабудовником права особистої приватної власності на ідеальні частки такого. Висновки щодо відсутності підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні вже викладені судом вище. Відтак первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а вимоги зустрічного позову щодо залишення земельної ділянки площею 0,057 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0020 за цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку в цілому у приватній власності [PERSON] , а також визнання за ним як забудовником права особистої приватної власності в цілому на незавершений індивідуальний житловий будинок, який не зданий в експлуатацію, розташований за адресою: [ADDRESS] в на вказаній земельній ділянці задоволенню не підлягають. Щодо інших обставин зустрічного позову, зокрема вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів, тимчасово позичених ним з поза-сімейних коштів на ремонт квартири, а також поворотної фінансової допомоги, наданої ним [PERSON] у 2015 році після розірвання шлюбу суд в першу чергу звертає увагу на те, що ні в первісній редакції зустрічного позову, ні в уточненій зустрічній позовній заяві останнім не зазначено жодних правових підстав стягнення на його користь таких коштів. Так у своєму зустрічному позові [PERSON] стверджує, що ним з 2008 по 2012 року було здійснено ремонт двохкімнатної квартири, що належить позивачу на праві спільної сумісної власності за адресою: [ADDRESS] , в якій він постійно проживав з 2007 по 2009 рік. При цьому стверджує, що кошти, витрачені на такий, були позичені ним позивачу. Водночас сам же [PERSON] в зустрічному позові також вказує, що ремонт було здійснено та проведено ним особисто, оскільки він не міг проживати в квартирі, яка перебувала в занедбаному стані. Жодних документів на підтвердження надання ним позивачу в позику вказаних грошових коштів, а також здійснення ним будь-яких будівельних робіт чи купівлі побутової техніки та іншого майна у вказану квартиру, на які останній посилається в зустрічному позові в обґрунтування вказаного ним розміру витрачених коштів, до матеріалів справи ним не долучено. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 2 липня 1996 року квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 3 а.с. 59). Окрім того матеріали справи містять копію технічного паспорту на вказану квартиру, складеного 5 червня 1996 року, наданого на вимогу суду [PERSON] (т. 3 а.с. 44). З отриманої судом 3 квітня 2018 року відповіді органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] вбачається, що станом на вказаний час останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та його місце проживання за вказаною адресою було зареєстровано 2 жовтня 2013 року (т. 1 а/с 62). Водночас, як вже зазначалось вище, в зустрічному позові [PERSON] вказує, що фактично проживав у даній квартирі з 2007 по 2009 рік, що іншою стороною не заперечується та підтверджується показами свідка [PERSON] . При цьому як слушно звертає увагу у своєму відзиві на зустрічний позов [PERSON] , ст. 156 ЖК України, якою передбачено права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), зокрема ч.ч. 1, 3 такої визначає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення на його користь поворотної фінансової допомоги, наданої [PERSON] у 2015 році після розірвання шлюбу, то на підтвердження даної обставини ним надано ряд платіжних доручень щодо перерахунку грошових коштів на банківські рахунки [PERSON] , зокрема від 10 грудня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 11 листопада 2015 року в розмірі 10000 грн., від 5 жовтня 2015 року в розмірі 400 грн., від 9 жовтня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 1 жовтня 2015 року в розмірі 300 грн., від 9 вересня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 10 серпня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 7 липня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 9 червня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 8 травня 2015 року в розмірі 10000 грн., від 6 квітня 2015 року у розмірі 10000 грн. та від 18 березня 2015 року в розмірі 10000 грн. (т. 2 а.с. 42-53). Водночас дані платіжні доручення містять загальне призначення: переказ на картку ПриватБанку, жодних доказів наявності між ним та [PERSON] договірних зобов`язань щодо надання поворотної фінансової допомоги останній [PERSON] до матеріалів справи не долучено. При цьому [PERSON] у своєму відзиві на зустрічний позов заперечує наявність таких вказуючи, що будь-яких письмових зобов`язань про повернення грошових коштів нею не надавалось, а зазначені кошти були витрачені на утримання та лікування сина, чого [PERSON] не спростовано. Відтак з врахуванням наведеного вище підстави для задоволення вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів відсутні та зустрічний позов в частині таких вимог підлягає відхиленню. Щодо вимоги [PERSON] про передання йому у власність автомобіля судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником зазначеного автомобіля марки «ZX AUTO», моделі «Admiral», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] , дата реєстрації 13 вересня 2013 року (т. 2 а.с. 54). Так відповідно до акту про проведений аукціон від 14 лютого 2011 року вихідний №1386, проведеного у м. Одеса державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Раєвим О.Л. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-667/09, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 3 грудня 2009 року, шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль «ZHONGXING», моделі «BQ6472», легковий універсал, номер шасі [NUMBER] , білого кольору, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належав на праві власності [PERSON] , за рахунок реалізації якого задовольнялись вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль, [PERSON] взяла участь у вказаних торгах та стала переможцем аукціону. Ціна продажу 53585,33 грн., до торгів нею було внесено 6819,95 грн. гарантійного внеску та кошти в сумі 46083,38 грн. нею було перераховано на відповідний розрахунковий рахунок Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, окрім того мало бути внесено 681,99 грн. на поточний рахунок ДП «Укррезерв» (т. 4 а.с. 158-160). Наведене підтверджується копією квитанції №4558.58.1 від 13 грудня 2010 року про сплату [PERSON] на рахунок ДП «Укррезерв» гарантійного внеску у розмірі 6819,95 грн. (т. 4 а.с. 155) та копією квитанції №ПН801492 від 22 грудня 2010 року щодо перерахування [PERSON] , на рахунок Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції грошових коштів у розмірі 46083,38 грн. як оплату за автомобіль згідно протоколу 16223-2 від 22 грудня 2010 року (т. 4 а.с. 157). Згідно з висновком №187 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості автомобіля ZX AUTO ADMIRAL, реєстраційний номер [NUMBER] , складеним 15 лютого 2019 року експертом товарознавцем Рожок В.Ф., ринкова вартість вказаного автомобіля на момент дослідження становила 94045 грн. 55 коп. (т. 2 а.с. 11-21). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] визнає, що вказаний вище автомобіль є спільним майном подружжя, оскільки такий було придбано за спільні сімейні кошти, водночас позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що такий було придбано за його особисті кошти, позичені ним у батька. Так з матеріалів справи дійсно вбачається, що 25 жовтня 2010 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником укладено договір позики (безвідсотковий), відповідно до якого позикодавцем надавалась позичальнику безвідсоткова позика у сумі 55382 грн., що складає еквівалент 7000 доларів США за курсом НБУ станом на момент укладення договору. Призначення позики - купівля автомобіля «ZX Admiral», 2006 року випуску, на аукціоні в м. Одеса (т. 2 а.с. 195). Факт отримання даних коштів підтверджується розпискою [PERSON] від 25 жовтня 2010 року (т. 2 а.с. 196). При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] заперечує факт укладення такого договору, доказів отримання від неї згоди на його укладення [PERSON] суду не надав, як і не надав доказів, що остання взагалі знала про укладення такого. Даний договір, як і вказані вище, був укладений не в м. Львові, де постійно проживали сторони, а в м. Вишневе Київської області. Водночас, як вже неодноразово зазначалось судом, з врахуванням того, що вказаний автомобіль було придбано з метою використання такого в інтересах сім`ї, а відтак договори позики коштів для його придбання в будь-якому випадку теж мали укладатись відповідачем в інтересах сім`ї та отримані за такими грошові кошти згідно ч. 3 ст. 61 СК України були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відсутні підстави вважати, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти [PERSON] та оскільки такий було придбано під час шлюбу за спільні кошти, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому згідно з ч.ч. 4, 5 даної статті Кодексу присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так з відзиву [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] вбачається, що остання при поділі майна подружжя просить залишити відповідачу [PERSON] рухоме майно вказаний вище автомобіль «ZX Admiral», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з виплатою їй грошової компенсації половини його ринкової вартості згідно поданої до суду оцінки, що становитиме 94045,55 грн. (т. 2 а.с. 218). Водночас, такої позовної вимоги останньою суду не заявлялось, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому позивачем за зустрічним позовом [PERSON] такої грошової суми на депозитний рахунок суду не вносилось. У зв`язку з наведеним суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Великої Палати Верховного Суду, в якій суд вказує, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. У даній постанові Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Відтак з наведеного вище вбачається, що обов`язковою передумовою при поділі спільного майна подружжя для передання [PERSON] у власність автомобіля «ZX Admiral», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , є сплата ним [PERSON] грошової компенсації половини його вартості з попереднім внесенням таких коштів на депозитний рахунок суду. З врахуванням того, що жодною з сторін у справі вимоги про поділ зазначеного автомобіля не заявлялось та відповідних грошових коштів на депозитний рахунок суду не вносилось/не заявлялось вимоги про стягнення таких з іншої сторони, а підстави для передання такого автомобіля [PERSON] в цілому як особистої приватної власності відсутні, відтак в даній частині зустрічний позов до задоволення також не підлягає. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, а також в судових засіданнях доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, а первісний позов задовольнив частково, а тому судові витрати [PERSON] відшкодуванню не підлягають та з нього в користь [PERSON] слід стягнути понесені останньою судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, а саме витрати на оплату судового збору, сплата яких підтверджується наданими позивачем квитанціями. Так при зверненні до суду з позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 1000 грн. на підставі квитанції №12 від 5 березня 2018 року (т. 1 а.с. 1), на підставі ухвали суду про залишення позову без руху доплачено ще 704,8 грн. відповідно до квитанції №0.0.1038070259.1 від 17 травня 2018 року та 7810 грн. за квитанцією №0.0.1036434740.1 від 15 травня 2018 року (т. 1 а.с. 72, 73), а також відповідно до ухвали про залишення без руху заяви про уточнення позовних вимог сплачено ще 795 грн. згідно з квитанцією №40 від 16 серпня 2019 року (т. 2 а.с. 133), що загалом становить 10309,8 грн. Оскільки [PERSON] було заявлено вимоги про визнання за нею права власності на 3/4 ідеальні частки земельної ділянки та житлового будинку, а суд прийшов до переконання про визнання за нею права власності на 1/2 частки таких, що становить 66,7 % заявлених вимог, відтак з [PERSON] на її користь підлягають стягненню 66,7 % понесених витрат на оплату судового збору, що становить 6876,64 грн.

Outcome: partial