Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власницею будинку [ADDRESS] , а в будинку окрім неї зареєстрований її онук - [PERSON] , який не є співвласником вищевказаного будинку. Зазначає, що під час їх спільного проживання відповідач неодноразово застосовував до неї силу, погрожував, ображав, а вона з цього приводу неодноразово зверталася до поліції та знімала побої. Також зазначає, що вона є літньою особою і постійно перебуває у стресовому стані, оскільки відповідач зареєстрований у її будинку та має безперешкодне право користування належним їй майном, а через постійні погрози та побоювання за власне життя вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав і інтересів, та просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] , без надання іншого приміщення та стягнути з відповідача на її користь витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 14 січня 2021 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] та залучено до участі у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - [PERSON] . У підготовчому\~судовому засіданні 14 січня 2021 року, без виходу до нарадчої кімнати, судом задоволено клопотання відповідача [PERSON] про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року задоволені клопотання представника позивача та залучено до участі у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - [PERSON] і витребувано у Новокодацькому ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області інформацію стосовно того, коли та з якого приводу [PERSON] зверталася до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, та які дії були вчинені по всім зверненням [PERSON] 18 червня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволені клопотання представника позивача та витребувано у ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області інформацію стосовно того, коли та з якого приводу [PERSON] зверталася до поліції, та які дії були вчинені по всім зверненням [PERSON] з наданням копій висновків по зверненням: ЄО №39164 від 24 листопада 2020 року, ЄО №28574 від 24 серпня 2020 року, ЄО №7999 від 29 травня 2014 року, ЄО №2931 від 30 січня 2021 року, ЄО №21123 від 01 серпня 2016 року. 13 вересня 2021 року у підготовчому судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, судом ухвалено про виклик свідків, закриття підготовчого судового засідання з призначенням справи до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Позивач та третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач, його представник та третя особа - [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні у повному обсязі. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних та дозвільних процедур ДМР надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі представника та прийняти рішення згідно матеріалів справи, відповідно до чинного законодавства України. Заслухавши думку учасників справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , станом на 28 січня 2021 року було зареєстровано за [PERSON] (3/4 частини) та [PERSON] (1/4 частини), що підтверджується з інформаційної довідки №242148740 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 89-90). Матеріалами справи підтверджено, що постановою Верхового Суду від 15 березня 2023 року у справі №205/7888/20 було залишено без задоволення касаційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] та залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, відповідно до якої скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2022 року та визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані 28 листопада 2017 року Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровими номерами 2-669 та 2-668 [PERSON] і [PERSON] , та скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON] і [PERSON] за кожною по 1/4 частини будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/6 частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 49,1 кв. м, сараїв літ. Б, В, Ж, вбиральні літ. Г, душу літ. Д та споруд №1-8, І, а також вирішено питання щодо судових витрат. Також судом встановлено, що [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняв в дар належну [PERSON] на праві особистої приватної власності 1/6 частку домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить дарувальнику на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 28 жовтня 2022 року, що підтверджується договором дарування від 22 березня 2023 року, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Другої дніпровською державною нотаріальною конторою Циганко Є.Л. та зареєстрований в реєстрі за №2-148, а також витягом з Державного реєстру речових прав за індексним номером 326575244 від 22 березня 2023 року, в якому зазначено, що [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 частка домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Тобто, вищезазначені матеріали справи містять докази того, що відповідач у справі є співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). В той же час, чинним законодавством України не передбачено обмеження правомочності співвласника на розпорядження майном, яке є у частковій власності, необхідністю попередньо встановленого порядку користування таким майном. При цьому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В той же час, згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Разом з тим, позивач, стверджуючи про неможливість проживання разом з відповідачем, існування загроз її життю та створення перешкод в користуванні її майном, не довела належним чином існування та вчинення відповідачем таких перешкод у користуванні її майном. Також у судовому засіданні були допитані заявлені сторонами свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але їх пояснення не спростовують надані сторонами у справі докази, а тому суд не бере їх до уваги. Натомість, зі змісту наданих суду документів та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини, але вказані обставини не можуть слугувати законною підставою для виселення відповідача, який також фактично є співвласником домоволодіння. Долучені до матеріалів справи позивачем докази не спростовують ту обставину, що 1/6 частка спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить також і відповідачу, а отже, він користується вказаним нерухомим майном на законних підставах. При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Враховуючи ту обставину, що судом у процесі розгляду справи встановлено те, що [PERSON] є фактично співвласником домоволодіння разом з позивачем, то у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення позивних вимог, оскільки це буде фактично обмеженням у здійсненні відповідачем свого права власності. Відтак, судом встановлено, що фактично між сторонами виник спір з приводу користування спільним нерухомим майном, приймаючи до уваги, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, поділ в натурі не здійснювався, порядок користування будинком не визначався, тому оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог, а тому є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови на позивача. Таким чином, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed