Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

26.01.2023 року до суду звернувся представник: адвокат Біліченко О.О. в інтересах [PERSON] з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. 01.02.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 01.03.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В обґрунтування позову посилалися на те, що [PERSON] у період з 1996 року по 2022 рік працював у шкідливих умовах на підприємстві ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», 05.10.2022 року позивач звільнився за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію), наразі не працює, що підтверджується його трудовою книжкою. Відповідно Медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05.10.2022 року, №36/894, виданим ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Клініка професійних захворювань (м. Київ) позивачу встановлено професійні захворювання: «1. Хронічна радикулопатія L5, S1 двобічна в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями м?язово-тонічним та больовим синдромами; 2. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірний ступень (3 ст. за класифікацією Остапкович В.О. та Пономарьової Н.І.; 3. Хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст. (першого-другого ступеня)». Відповідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10.11.2022 року (Форма П-4): Пункт 9: Дата встановлення остаточного діагнозу за вказаними вище професійними захворюваннями 05.10.2022 року; Пунктами 17, 18 цього Акту встановлено: «Хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (25 років 10 місяців). Причиною виникнення отриманих позивачем професійних захворювань є наявність на його робочих місцях на ПАТ «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів. Згідно Довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААГ № 155971 від 02.01.2023 року позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності: професійне захворювання. Згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серія 12 ААА № 097475 від 02.01.2023 року ступінь втрати професійної працездатності позивача складає 55 %. Таким чином, вважають встановленим безумовний причинний зв`язок між виникненням у позивача професійних захворювань та, як наслідок цього, втратою працездатності на 55%, встановлення 3 групи інвалідності роботу на підприємстві відповідача. Вважають, що за таких обставин з боку роботодавця позивачу має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я (а саме отриманням професійного захворювання). Отримання позивачем професійного захворювання, і як наслідок цього ІІІ група інвалідності та втрата професійної працездатності на 55% призводить його до фізичних та моральних страждань, які мають бути компенсовані одноразово відповідачем. Позивачу 52 роки, з яких значну частину життя (25 років 10 місяців) він працював за робітничим професійним напрямком на підприємстві відповідача, інших спеціальностей він не має, однак, станом не теперішній час, працювати за фахом позивач фізично не зможе ніколи, за станом свого здоров`я, змінився стан та якість життя позивача, що завдає йому постійних моральних страждань. Виходячи з наведеного позивач оцінює спричинену йому відповідачем моральної шкоду в грошовому вимірі в розмірі 55000 грн. Прохали стягнути з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь [PERSON] одноразово грошову суму в розмірі 55000 грн. як відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесені позивачем судові витрати на правову допомогу. 28.02.2023 року до суду звернулася представник відповідача: адвокат Бузівська Н.М. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що позивач працював на підприємстві відповідача з 1996 року по 2022 рік. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.11.2022 року позивачу було встановлено захворювання: хронічна радикулопатія Л5, 8 1, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, хронічний бронхіт 2 ст. Позивач зазначає, що під час роботи в шкідливих умовах праці ним було отримано професійне захворювання та посилається на Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.11.2022 року, 02.01.2023 року позивачу встановлено 55% втрати професійної працездатності безстроково та 3 група інвалідності. Звертають увагу на ту обставину, що позивач на виконання вимог ст.43, ст.ст. 76-81 ЦПК України не надав суду доказів, підтверджуючих провину відповідача, та які підтверджують факт виникнення у позивача професійного захворювання діями підприємства відповідача. Оформляючи трудові відносини, згідно ст.29 КЗпП України, ст.5 ЗУ «Про охорону праці», позивачу були роз`яснені його права і обов`язки, проінформовано під розписку про умови праці, наявність небезпечних і шкідливих виробничих чинників та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, тож відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу, при цьому, позивач свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження здоров`я. За роботу в шкідливих та небезпечних умовах праці позивач користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями. Таким чином, під час працевлаштування позивач усвідомлював, що під час роботи у відповідача буде піддаватися впливу шкідливих факторів, однак, умисно не повідомляв адміністрацію про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, за весь період роботи на підприємстві позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач відповідала його функціональним можливостям організму, загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Вважають, що якщо професійне захворювання не є надуманим, постає питання до медичного закладу, який своєчасно не виявив захворювання, що призвело до професійного захворювання, та до позивача, який усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, умисно не повідомляв адміністрацію про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Зазначені обставини також підтверджують той факт, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів, тобто навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я. Відповідач не порушував конституційного права позивача на належні, безпечні, здорові умови праці. Позивач самостійно обрав місце роботи з шкідливими умовами праці, яка забезпечувала позивачу достойну оплату праці та право на зменшення пенсійного віку, отримання пенсії за віком на пільгових умовах в значно вищому розмірі. Вважають, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди. Протиправних дій у відношенні позивача, які б знаходилися у причинному зв`язку із профзахворюванням, відповідач не вчиняв. З боку підприємства санітарно-побутове забезпечення відповідало вимогам нормативно-правових актів, працівники завжди забезпечувались засобами індивідуального та колективного захисту. Зазначене свідчить про недбале ставлення позивача до свого здоров`я та суто матеріальний інтерес до вирішення цієї справи. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.1193 ЦК України, якою передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. За загальним правилом відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Тобто, позивачем не підтверджена саме провина відповідача, а саме, що дії відповідача потягли за собою виникнення у позивача його професійного захворювання, та відповідно, застосування до відповідача вимог ст.237-1 КЗпП України та ч.1 ст.1167 ЦК України, які передбачають зобов`язання відшкодування моральної шкоди власником за наявності його провини. Позивачем в якості факту спричинення моральних страждань помилково прийнятий акт розслідування хронічного професійного захворювання від 10.11.2022 року та довідка МСЕК від 02.01.2023 року про встановлення йому ступеня втрати професійної працездатності в розмірі 55 % по профзахворюванню, однак, довідка МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціально експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні стани постраждалого. Звертають увагу, що в матеріалах справи відсутні розрахункові документи, які б свідчили про витрати пов`язані з відновленням психологічного стану, зазначені документи є єдиними належними і допустимими доказами, які можуть свідчити про понесення позивачем витрат на лікування та придбання ліків. Посилання позивача щодо втрати нормальних життєвих зав`язків не підтверджено жодними документами, а отже є безпідставним та необґрунтованим. Розмір моральної шкоди є таким, що розрахований без урахування вимог розумності та справедливості та без законодавчо обґрунтованих підстав, є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди». 05.12.2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч.3 ст.23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Також вказали, що згідно п.п. а) 164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України з 23.05.2020 року суми на відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню у разі перевищення її розміру чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, також встановлено військовий збір. Таким чином, у разі задоволення позову у рішенні суду необхідно зазначити про утримання податку у розмірі 18%, а також 1,5% військового збору від суми, що належить до виплати. Прохали визнати поважними причини ненадання до суду відзиву у строк, встановлений судом, поновити строк подання відзиву, та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 08.03.2023 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Біліченко О.О. з відповіддю на відзив, в якій прохав визнати причини пропуску строку на подання відповіді на відзив поважними та поновити цей строк, позов задовольнити, стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу станом на 08.03.2023 року в розмірі 10000 грн. Позивач та його представник: адвокат Біліченко О.О. в судове засідання не з`явилися, 23.03.2023 року представник подав заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача: адвокат Бузівська Н.М. в судове засідання не з`явилася, 23.03.2023 року подала заяву про розгляд справи без участі представника. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народився позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 16.11.1995 року, виданий Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області. Позивач з 1996 року по 05.10.2022 року працював в ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці серії [NUMBER] від 18.08.1986 року. 05.10.2022 року медичним висновком лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) №36/894, виданим ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Клініка професійних захворювань (м. Київ) позивачу встановлено такі професійні захворювання: 1. Хронічна радикулопатія L5, S1 двобічна в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м?язово-тонічним та больовим синдромами; 2. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірний ступень (3 ст. за класифікацією Остапкович В.О. та Пономарьової Н.І.; 3. Хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст. Вказане також підтверджується Випискою №863 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 05.10.2022 року. Згідно пунктів 9, 13, 17, 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.11.2022 року (Форма П-4): Дата встановлення остаточного діагнозу за вказаними вище професійними захворюваннями 05.10.2022 року; Умови праці [PERSON] на робочому місці відносяться до 3.3 класу (особливо шкідливі та особливо важкі), що відповідає Списку №1 пільгового пенсійного забезпечення; Хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (25 років 10 місяців), неякісного проведення медичного огляду в частині не проведення R-графії органів грудної клітини та аудіометрії, і відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів; Причиною виникнення хронічного професійного захворювання - наявність на робочих місцях ПАТ «Запоріжсталь» Федосова Ю.М. шкідливих виробничих факторів: Наявність на робочому місці бурильника шпурів копрового цеху шкідливих виробничих факторів: 1) Фізичного навантаження: статичне навантаження при утриманні вантажу однією рукою, кг*с 79794 кг*с при ГДР - 18000-43000 кг*с; знаходження у нахиленому положенні більш 30° - 66.7% при ГДР - 25%. 2) Виробничого шуму: 96.0 дБ «А» при ГДР - 80 дБ «А». 3) Запиленості повітря робочої зони: кремнію діоксид аморфний - 2-10% - 1.27 мг/м3 при ГДК - 1,0 мг/м3; заліза оксид - 45.64 мг/м3 при ГДК - 6.0 мг/м3. Наявність на робочому місці вогнетривника мартенівського цеху шкідливих виробничих факторів: 1) Фізичного навантаження: статичне навантаження при утриманні вантажу двома руками, кг*с - 121908-190507 кг*с при ГДР - 43001-97000 кг*с (атестація 2006 р., 2011 р., 2016 р.) та 121549 кг*с при ГДР - 36000-70000 кг*с (атестація 2021 р.); знаходження у нахиленому положенні більш 30° - 29.4-47.9% при ГДР - 25%; (незручна поза - 29%); вимушені нахили тулуба, раз за зміну - 108-227 разів при ГДР - 100 раз за зміну. 2) Виробничого шуму: 90.7-96.0 дБ «А» при ГДР - 80 дБ «А»; 3) Запиленості повітря робочої зони: кремнію діоксид крист. з вмістом у пилу 2-10% - 41.0-122.3 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3; заліза оксид - 18.96 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3; ангідрид сірчистий - 8.24-13.34 мг/м3 при ГДК - 10,0 мг/м3; азоту діоксин - 1.32-2.39 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3. Згідно Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №155971 від 02.01.2023 року [PERSON] встановлено третю групу інвалідності безстроково, причина інвалідності: професійне захворювання, згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 12 ААА №097475 від 02.01.2023 року [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності 55 % безстроково. 02.01.2023 року [PERSON] затверджено Індивідуальну програму реабілітації інваліда №3. Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлено виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Відповідно ч.8 ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст.237-1\~КЗпП України\~відшкодування роботодавцем\~моральної шкоди\~працівнику провадиться\~у разі,\~якщо порушення\~його законних\~прав,\~у тому\~числі внаслідок\~дискримінації,\~мобінгу (цькування),\~факт якого\~підтверджено судовим\~рішенням,\~що набрало\~законної сили,\~призвели до\~моральних страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків\~і вимагають\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності i справедливості. Відповідно ч.1,2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно роз`яснень, що містяться у п.9,13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя i здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Аналогічна позиція викладена у Постанові Великої Палати ВС від 23.01.2019 року у справі № 210/2104/16-ц. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 про офіційне тлумачення положення ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (п.4.1) зазначено, що: «ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю». Відповідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як колишній працівник відповідача, який з 05.10.2022 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, з позовом до колишнього роботодавця - ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, з підстав того, що у зв`язку з професійним захворюванням, яке виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (25 років 10 місяців), йому встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково та ступінь втрати професійної працездатності 55%, що призводить до фізичних та моральних страждань, оскільки працювати за фахом він фізично не зможе ніколи за станом свого здоров`я, змінився стан та якість його життя, він має постійні фізичні страждання, що спричиняє йому душевні страждання, призводить до хвилювань, депресивного стану. Оцінивши обставини справи та надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності на робочому місці особливо шкідливих та особливо небезпечних факторів, які значно перевищували гранично допустимі норми, отримав професійне захворювання та зазнав втрати професійної працездатності у 55% безстроково, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, постійним фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання, позивач в силу своїх хвороб переживає за подальший стан свого здоров`я, яке вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно ст.237-1 КЗпП України. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 55%, виходячи з принципів розумності й справедливості, з урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди та достатньою сатисфакцією зазначених позивачем моральних страждань є 55000 грн., яка має бути відшкодована одноразово. При цьому, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не має змоги вести звичне життя, так як змушений постійно перебувати на обліку в ЛПЗ, приймати ліки, без яких його стан погіршується. Позивач має постійні фізичні страждання, внаслідок вказаних вище професійних захворювань, що спричиняє йому душевні страждання, призводить до хвилювань, депресивного стану. Внаслідок цього змінився стан та якість життя позивача, що завдає йому постійних моральних страждань. Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), у Постанові від 23.01.2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18), у Постанові від 20.11.2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача судом також відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу ч.2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, ступінь вини власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу, а достатньо того факту, що шкідливі умови праці були наявними у виробничій діяльності позивача. Доводи представника відповідача, що позивач винний в отриманні професійного захворювання, оскільки під час роботи на підприємстві жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці, не повідомив роботодавця про погіршення стану здоров`я, продовжував працювати, відповідно ст.43 Конституції України вільно обрав місце свого працевлаштування, - є необґрунтованими, оскільки ст.153 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та впровадження сучасних засобів техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечення санітарно-гігієнічних умов, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників, при цьому, судом встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є робота у шкідливих та небезпечних умовах, і можлива обізнаність працівника із шкідливими умовами не нівелює обов`язки роботодавця щодо створення для працівників безпечних умов праці та відповідальності за відсутність таких умов. Суд також відхиляє доводи представника відповідача про необхідність у випадку стягнення моральної шкоди, визначити її для стягнення з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Так, п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом №466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом. За текстом цього підпункту поняття моральної шкоди не поділено на категорії осіб, оскільки визначено тільки її загальне поняття, суми якого можуть бути стягнуті з різних підстав. Обмеження розміру моральної шкоди для платників податку, на користь яких за рішенням суду стягнуто суму моральної шкоди, спричинену внаслідок заподіяння шкоди їх життю та здоров`ю, погіршує конституційні права та законні інтереси таких осіб, що в певній частині нівелює рішення суду, щодо захисту таких прав. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 03.06.2021 року у справі № 180/407/20 (провадження № 61-4701св21) та у Постанові від 30.06.2021 року у справі № 180/505/20-ц (провадження № 61-5св21). Тому, суд прийшов висновку про стягнення суми моральної шкоди без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В зв`язку з задоволенням основної вимоги, на підставі ст.141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем надано суду докази на підтвердження понесених витрат: копію Договору про надання правової допомоги від 24.01.2023 року, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 24.01.2023 року, копію Акту приймання виконаних робіт/послуг №1 від 08.03.2023 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 08.03.2023 року. Так, згідно Акту приймання виконаних робіт/послуг №1 від 08.03.2023 року адвокатом була надана наступна правова допомога: 1) вивчення первісних матеріалів та юридичні консультації з приводу предмету спору 24.01.2023 року (фіксована оплата) - 2000 грн.; 2) складання позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 25.01.2023 року (фіксована оплата за один документ) 3000 грн.; 3) вивчення відзиву на позовну заяву від 28.02.2023 року на 13 аркушах (фіксована оплата за один документ) 1000 грн.; 4) складання відповіді на відзив на позов (фіксована оплата за один документ) 2000 грн.; 5) представництво інтересів клієнта в Ленінському районному суді м. Запоріжжя у судових засіданнях 23.03.2023 року 2000 грн., разом 10000 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 08.03.2023 року позивачем сплачено за надання правових послуг згідно договору в сумі 10000 грн. При вирішенні питання про розподіл даних судових витрат відповідно ч.3 ст.141 ЦПК України суд вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу адвоката є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами. При цьому суд керується Постановою ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16, відповідно якої: склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Також, судом встановлено, що клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не подано, а тому суд позбавлений можливості визначити співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. При цьому суд керується Постановою ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, відповідно якої: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Таким чином, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

Outcome: approved