Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з публічного акціонерного товариства «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» на свою користь суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 82 284,60 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 128736,16 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 27.08.2018 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 31.03.2021 позивач був звільнений у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників, згідно Наказу №204-к від 31.03.2021. Згідно довідки ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» №420/993 від 02.08.2021 станом на 31.03.2021 заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складала 131604,70 грн. Відповідно до довідки ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» №420/994 від 02.08.2021 станом на 22.07.2021 заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складала 82284,60 грн. За таких обставин, на думку позивача, з відповідача підлягає стягненню у судовому порядку сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 82284,60 грн. Згідно додатку до особового рахунку за 1 квартал 2021 року по працівнику [PERSON] по ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» за останні 2 календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача - 31.03.2021, останній фактично відпрацював 19 днів у січні 2021 року та 20 днів у лютому 2021 року. Позивачу нараховано до виплати 18 323,74 грн. за січень 2021 року та 18 323,74 грн. за лютий 2021 року. Середньоденна заробітна плата позивача складає 939,68 грн. (18 323,74 грн. + 18 323,74 грн./19 днів + 20 днів). Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення пройшло 137 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент складення позовної заяви складає 128 736, 16 грн. (939, 68 грн. * 137 робочих днів). Відповідно до Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, з урахуванням того, що строки звернення до суду продовжено на строк дії карантину, позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою до відповідача за захистом свого порушенного права. Ухвалою суду від 22.12.2021 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 28.02.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив задовольнити позов частково, з урахуванням того, що позивачем здійснено неправильний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки наказом генерального директора ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» від 39.01.2021 №8 продовжено дію наказу №61 від 12.06.2020 «Про встановлення неповного робочого тижня», відповідно до якого встановлено режим роботи підприємства на умовах неповного робочого тижня, в тому числі для підрозділу в якому працював позивач, томусередньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді складає 12 (2/12+12), де 12 - число робочих днів у січні 2021 року, 12 - число робочих днів у лютому 2021 року згідно з графіком роботи ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад». Таким чином, на думку відповідача, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який за період з 31.03.2021 по день подання позову (8 місяців) складає 90209,28 грн. (939,68 грн. * 12 * 8). Також відповідач просив зменшити розмір відповідальності за прострочення ним належних позивачу при звільненні виплат до 10 000,00 грн., враховуючи фінансові труднощі ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад». 06.03.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що доводи відповідача щодо його розрахунку є безпідставними, з огляду на те, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України та Порядком №100 від 08.02.1995 не передбачено середньомісячне число робочих днів при розрахунку середнього заробітку. На думку позивача, безпідставними та необгрунтованими є також твердження відповідача щодо неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості, адже розмір заборгованості по заробітній платі на момент звернення до суду складала 82 284,60 грн. та виникла внаслідок несвоєчасної виплати ваідповідачем заробітної плати у 2020 році. 14.03.2023 на адресу суду надійшло клопотання про закриття провадження, в якому відповідач просив поновити строк на подання доказів про сплату заборгованості по заробітній платі, які не були подані разом із відзивом на позов через технічну помилку, закрити провадження у справі та стягнути з позивача судові витрати пов`язаних із розглядом справи. 15.03.2023 на адресу суду від позивача надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження, в яких позивач зазначає, що відповідач визнав факт несвоєчасного повного розрахунку при звільненні позивача та визнав суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок, при цьому необгрунтовано просив зменшити розмір цієї суми. Крім того, на думку позивача, зазначена відповідачем сума витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. є неспіврозмірною із складністю справи та безпідставною, оскільки зазначені витрати виникли у зв`язку з порушенням самим же відповідачем законодавства України та трудових прав позивача, просив відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. 16.03.2023 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що виплата заробітної плати позивачу була здійснена навіть через значні фінансові труднощі підприємства наприкінці 2021 року. Щодо тверджень позивача, що вказана відповідачем сума витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. є неспіврозмірною із складністю справи, відповідач зазначає, що сума правничої допомоги у даній справі є повністю співмірною із складністю справи та виконаної роботи. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Тобто, законодавство України прямо покладає на власника обов`язок повного розрахунку з працівником з виплатою йому всіх сум, що йому належать, в день звільнення. Починаючи з 27.08.2018 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді начальника режимно-секретного відділу (а.с. 45). Наказом ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» «Про припинення трудового договору» №204-к від 30.03.2021, позивача звільнено 31.03.2021 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України на підставі особистої заяви позивача (а.с. 47). Звертаючись до суду, позивач зазначив, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок з ним у день звільнення проведений не був. Згідно довідки ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» №420/993 від 02.08.2021 станом на 31.03.2021 заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складала 131604,70 грн. (а.с. 48). Відповідно до довідки ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» №420/994 від 02.08.2021 станом на 22.07.2021 заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складала 82284,60 грн.(а.с. 49). 16.02.2023 відповідачем видано довідку №193/20-02 про те, що ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» не має заборгованості з виплати заробітної плати та будь-яких інших виплат перед звільненим працівником [PERSON] , що підтверджується виписками по рахункам від 24.12.2021, 18.02.2022. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У п. 18, абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9 вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно додатку до особового рахунку за 1 квартал 2021 року по працівнику [PERSON] по ПАТ «Науково-технічних комплекс «Електронприлад» за останні 2 календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача - 31.03.2021, [PERSON] фактично відпрацював 19 днів у січні 2021 року та 20 днів у лютому 2021 року. Позивачу нараховано до виплати 18 323,74 грн. за січень 2021 року та 18 323,74 грн. за лютий 2021 року (а.с. 50). На основі даних, що містяться у додатку до особового рахунку за 1 квартал 2021 року по працівнику [PERSON] середньоденна заробітна плата за один робочий день складає 939,68 грн. (18 323,74 грн. + 18 323,74 грн./19 днів + 20 днів). Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту складення позовної заяви (25.11.2021) пройшло 137 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент складення позовної заяви складає 128 736, 16 грн. (939, 68 грн. * 137 робочих днів). Виходячи з наведеного середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню у розмірі 128 736, 16 грн. за період з 31.03.2021 по день складення позовної заяви, а саме 25.11.2021. Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав факт несвоєчасного повного розрахунку при звільненні позивача та визнав суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок через значні фінансові труднощі підприємства наприкінці 2021 року, та надав свій розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, що не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з урахуванням того, що Порядком не передбачено середньомісячне число робочих днів при розрахунку середнього заробітк, а тому вказаний розрахунок не приймається судом до уваги. Таким чином, враховуючи, що сума заборгованості відповідача по заробітній платі у розмірі 82 284,60 грн. була виплачена позивачеві, тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу. Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно д п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Звертаючись до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1287, 36 грн. в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням цього, звільнення позивача від сплати судового збору в частині стягнення заробітної плати, з відповідача на його користь підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1287, 36 грн., та 908, 00 грн. на користь держави за вимогу в частині стягнення заробітної плати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Представник відповідача - адвокат Цимбал С.Ю. просив стягнути з позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи, що складають 5000,00 грн. на правничу допомогу адвоката. Суду не було надано доказів на підтвердження понесених витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, тому суд відмовляє у їх стягненні. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Outcome: partial