Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за стягнення коштів, виплачених надміру у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] 31.07.2018 року звернулася із заявою про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям на період із 01.07.2018 року по 31.12.2018 року. У Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, відповідач зазначила, що її сім`я за період із 01.01.2018 року по 30.06.2018 року отримувала заробітну плату, допомогу в УПСЗН, допомогу в МРЦЗ, інші доходи відсутні. У результаті перевірки, проведеної соціальними інспекторами УПСЗН, встановлено, що відповідачем надано неповну інформацію про майновий стан її сім`ї, а саме не вказано, що було отримано дохід в розмірі 40870,00 грн. від здачі меду в травні 2018 року, що підтверджується довідкою про завантажені доходи від 18.10.2018 року та листом ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Мед Поділля» від 28.12.2019 року №602. Неподання відомостей про дохід від продажу власної продукції тваринного походження (меду) вплинуло на визначення розміру державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та призвело до надміру виплачених бюджетних коштів відповідачці в сумі 336602,22 грн.. На пропозицію позивача добровільно повернути надміру виплачені кошти відповідачка не відреагувала, тому представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] суму надміру виплаченої соціальної допомоги у розмірі 33602,22 грн. та понесені судові витрати в сумі 2270,00 грн.. Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.09.2021 року позовні вимоги Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області до [PERSON] про стягнення заборгованості за стягнення коштів, виплачених надміру у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, - задоволено. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.09.2021 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено та скасовано заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.09.2021 року у цивільній справі №629/3338/21 за позовом Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області до [PERSON] про стягнення заборгованості за стягнення коштів, виплачених надміру у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Відповідно до розпорядження Верховного суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» №16/0/9-22 від 06.04.2022 та відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Лозівського міськрайонного суду Харківської області на Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана судова справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Якименко Л.Г.. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що позивач не врахував ту обставину, що у неї був відсутній умисел на подання недостовірних відомостей із метою незаконного отримання соціальної допомоги, оскільки вона ніколи не займалась продажем власної продукції тваринного походження (меду), не укладала закупівельні акти та розписки, не отримувала грошей від продажу меду, ні через банківські установи, ані особисто на руки. Крім цього, відповідачка звернулася до Лозівської районної державної лікарні ветеринарної медицини Харківської області із запитом щодо наявної реєстрації на її ім`я пасіки, ветеринарного паспорту, та чи здавались нею ветеринарні документи на продукти бджільництва для транспортування. Згідно з відповіддю №94 від 13.10.2021 року Лозівська районна державна лікарня ветеринарної медицини Харківської області повідомила, що [PERSON] не зверталась до Лозівської районної державної лікарні ветеринарної медицини щодо проведення щорічного ветеринарно-епізоотичного обстеження пасіки та документи на ім?я [PERSON] для транспортування продуктів бджільництва не надавались. Окрім цього, [PERSON] звернулась до правоохоронних органів Лозівського РВП ГУНП України в Харківській області та Вінницького ВП ГУНП в Вінницькій області із заявою про встановлення осіб, які шахрайським шляхом від її імені займались продажем меду та отримали дохід. Посилаючись на вказані обставини, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на його недоведеність та безпідставність. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 31.07.2018 року звернулася із заявою про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям на період із 01.07.2018 року по 31.12.2018 року. У Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, відповідачка зазначила, що її сім`я за період із 01.01.2018 року по 30.06.2018 року отримувала заробітну плату, допомогу в УПСЗН, допомогу в МРЦЗ, інші доходи відсутні. Відповідно до Положення про головного державного соціального інспектора та державного соціального інспектора, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1091 від 21.08.2001 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 №1098), головний державний соціальний інспектор та державний соціальний інспектор - посадові особи структурних підрозділів з питань соціального захисту населення наділені повноваженнями із здійснення контролю за правильністю надання державних соціальних допомог, за цільовим використанням коштів державного бюджету, спрямованих на цю мету. Головний державний соціальний інспектор та державний соціальний інспектор перевіряють достовірність та повноту інформації про доходи і майновий стан осіб, які входять до складу сім`ї, що звертається за призначенням державної соціальної допомоги, проводять вибіркові перевірки особових справ одержувачів державної соціальної допомоги за рішенням керівника відповідного органу соціального захисту населення або його заступника, складають акти за підсумками перевірки. У результаті перевірки, проведеної соціальними інспекторами УПСЗН, зазначено, що відповідачем надано неповну інформацію про майновий стан її сім`ї, а саме не вказано, що було отримано дохід в розмірі 40870,00 грн. від здачі меду в травні 2018 року, що підтверджується довідкою про завантажені доходи від 18.10.2018 року та листом ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Мед Поділля» від 28.12.2019 року №602. Відповідно до підпункту 5.18 пункту 5 Методики обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України, Державного комітету молодіжної політики, спорту і туризму України від 15.11.2001 №486/202/524/455/3370, до сукупного доходу сімей включаються доходи від продажу власної продукції тваринного походження. Як зазначає позивача, неподання відомостей про дохід від продажу власної продукції тваринного походження (меду) вплинуло на визначення розміру державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та призвело до надміру виплачених бюджетних коштів відповідачці в сумі 336602,22 грн.. Утім, представником позивача на підтвердження позовних вимог не надано до суду актів закупівель, складених між ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Мед Поділля» в особі заготівельника [PERSON] та [PERSON] , із зазначенням повних анкетних даних, для підтвердження отримання коштів саме відповідачкою. Крім, цього, згідно з відповіддю №94 від 13.10.2021 року Лозівська районна державна лікарня ветеринарної медицини Харківської області повідомила, [PERSON] не зверталась до Лозівської районної державної лікарні ветеринарної медицини щодо проведення щорічного ветеринарно-епізоотичного обстеження пасіки та документи на ім?я [PERSON] для транспортування продуктів бджільництва не надавались. З огляду на зазначене, судом не встановлено фактів, а позивачем не надано суду доказів навмисного подання відповідачем недостовірних відомостей, що вплинули на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 1212 ЦК України зобов`язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У статті 1215 ЦК України встановлено, як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача. Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. При цьому, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 20.02.2018 у справі №174/406/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Так, судом не встановлено та позивачем не доведено наявність у [PERSON] умислу на подання недостовірних відомостей із метою незаконного отримання соціальної допомоги, оскільки її факт зайняття продажем власної продукції тваринного походження (меду) в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження. Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази про отримання відповідачем грошових коштів за продаж меду, що виключає недобросовісність поведінки [PERSON] . Виходячи з вищенаведеного, державна соціальна допомога, яка виплачена відповідачці за період із 01.07.2018 року по 31.12.2018 року, поверненню не підлягає, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed