Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

31.01.2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТКБ «ПриватБанк», банк, позивач) з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 22.06.2022 року, просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за договором №б/н від 24.05.2006 року у розмірі 16991,68 грн (3888,65 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3888,65 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5702,71 грн заборгованість за простроченими відсотками, 7400,32 грн заборгованість з пені), а також понесені позивачем судові витрати. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 22.06.2022 року, зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24.05.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % (відсотків) на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, як зазначив позивач, банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Так, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на станом на 07.06.2022 року, відповідно до кредитного договору № б/н від 24.05.2006 року, має заборгованість у загальному розмірі 16991,68 грн (3888,65 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3888,65 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5702,71 грн заборгованість за простроченими відсотками, 7400,32 грн заборгованість з пені). З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, відповідно до кредитного договору № б/н від 24.05.2006 року. Сторона відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, подала до суду відзив на позовну заяву від 17.01.2022 року та письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідач вважає позовні вимоги банку необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Так, як пояснив представник відповідача, відповідач не заперечує того факту, що згідно з укладеним договором №б/н від 24.05.2006 року він отримав кредит у розмірі 5600,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % (відсотків) на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії строку картки. Однак, відповідач заперечує будь-яку заборгованість за кредитним договором, бо він виконав всі свої кредитні зобов`язання перед банком у повному обсязі. Також відповідач не заперечує того факту, що він отримував 24.05.2006 року кредитну картку за № [NUMBER] , строк дії якої був 1 рік, тобто до 05/07 року (до 31.05.2007 року). При цьому банк не надав суду доказів отримання відповідачем інших кредитних карток за номерами: № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] . На думку позивача, строк позовної давності сплив ще 01.10.2012 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, як зазначив представник відповідача, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є те, що розмір заборгованості підтверджується тільки розрахунком заборгованості за договором станом на 31.12.2017 року, тоді як розрахунок не може бути належним, достовірним та достатнім доказом для стягнення спірної заборгованості. При цьому такий розрахунок був зроблений позивачем по невідомим йому карткам. Тому сторона відповідача вважає, що розрахунок та виписка з рахунку не можуть братися судом до уваги як належні та допустимі, достатні докази. Також представник відповідача зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг підписані тільки головою правління банку, але не мають підпису відповідача. Таким чином, немає підстав вважати, що банк отримав згоду відповідача на укладення кредитного договору з урахуванням вказаних Умов та правил, а також «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті, та інших документів, не підписаних відповідачем. 21.06.2022 року позивач, не погодившись з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позов, подав до суду відповідь на відзив та зазначив, що відповідач, відповідно до укладеного договору №б/н від 24.05.2006 року, отримав кредит у розмірі 5600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % (відсотків) на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як зазначив представник позивача, відповідач, підписавши анкету-заяву, підтвердив те, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власник підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту, відповідач прийняв умови та погодився з ними. Крім того, сторони погодили і всі істотні умови договору, визначивши у ньому поточну процентну ставку у розмірі 3% (36% на рік), розміри комісій та штрафів тощо. Також банк надав виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та те, що позивач користувався кредитними коштами, отримував кошти через банкомат, а також отримав кредитну картку, оскільки проведення кредитних операцій є неможливим без наявності картки, та виписка є належним та допустимим доказом по справі. При цьому, відповідач не спростував розрахунок, наданий позивачем, не надав суду свій контррозрахунок, не клопотав про призначення судово-економічної експертизи по справі. Як зазначив представник позивача, відповідач ознайомлювався з умовами та правилами надання банківських послуг за кредитним договором та у нього був такий обов`язок за умовами договору, тим більше, що протягом тривалого часу відповідач виконував свій обов`язок щодо погашення кредитної заборгованості, погодившись з умовами договору. Згідно з умовами договору, у разі закінчення строку дії картка продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, а відповідач звертався до банку із заявою про перевипуск картки, тобто надання картки з новим строком дії, що не є укладенням нового кредитного договору. Про втрату електронного платіжного засобу та його реквізитів користувач зобов`язаний повідомити банк. Також позивач пояснив, що нарахування банком відсотків після закінчення строку дії зобов`язання є цілком законним та повністю узгоджується із судовою практикою, та зобов`язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на сьогоднішній день не є припиненим. З приводу строку дії договору та кредитної картки, а також строку позовної давності, представник позивача зазначив, що необхідно розрізняти поняття кредитно-правових відносин, які поєднані в одне ціле, - кредитний договір. Дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначений в самій картці. Договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання, якщо протягом вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії кредитного договору, то він автоматично пролонгується на такий же строк. Тому строк позовної давності був дотриманий позивачем при зверненні до суду. З огляду на викладене, представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Під час судового засідання представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень пояснили суду таким чином, як про це зазначено вище, відповідно до відзиву на позов та письмових пояснень. Також представник відповідача зазначив, що умови та правила надання банківських послуг не можуть бути доказом, строк позовної давності з 2007 року сплинув 24.05.201 року, але якщо брати до уваги строк з 2009 року, то такий сплинув у 2012 році. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 30.12.2021 року було задоволено повністю заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року в цивільній справі №\~203/349/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та скасоване заочне рішення Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року в цивільній справі №\~203/349/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 08.02.2023 року було прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви від 22.06.2022 року, якою позивачем зменшено розмір позовних вимог до 16991,68 грн. У чергове судове засідання, призначене на 27.03.2023 року, з`явились представники відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте подав до суду разом з позовом письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника позивача за наявними у справі письмовими доказами із урахуванням заяв по суті спору. Під час судового розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення представників відповідача по суті спору, дослідив наявні в матеріалах справи письмові докази, заслухав заключні слова представників відповідача. 27.03.2023 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.05.2006 року відповідач [PERSON] уклав з позивачем кредитний договір №б/н у виді підписання заяви по рахунку/картці № [NUMBER] . За умовами договору, викладеними в заяві, сторонами обумовлені: сума кредитного ліміту у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок), базова процентна ставка: 3 (три) процента в місяць з розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7% (сім відсотків) від суми заборгованості; погашення заборгованості за кредитним лімітом може відбуватись як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетової картки № [NUMBER] ; номер картки, наданий відповідачу: №4149495901696159. За відомостями з Виписки за договором №б/н за період з 01.01.1999-01.06.2022 року станом на 02.06.2022 року щодо [PERSON] , у період з 29.05.2006 року по 17.07.2014 року відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття готівки, оплати покупок, поповнення рахунку, а у період з 31.07.2014 року по 06.10.2020 року відбувались списання відсотків за користування кредитом, штрафів за прострочення кредиту, пені за прострочку за кредитом, та 06.10.2020 року по картці № [NUMBER] відбулась відміна штрафів за минулі періоди, згідно з рішенням банку поповнення карткового рахунку на суму 364023,26 грн, залишок після операції 16991,68 грн. За відомостями з довідки щодо [PERSON] , між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] від 24.05.2006 року, терміном дії 09/09 «Картка Універсальна»; № [NUMBER] від 31.10.2007 року, терміном дії 10/11 «Картка Універсальна»; № [NUMBER] від 27.07.2012 року, терміном дії 12/14, «Картка Універсальна»; № [NUMBER] від 30.05.2011 року, терміном дії 02/15, «Картка Універсальна». Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором №б/н від 24.05.2006 року у розмірі 16991,68 грн (3888,65 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3888,65 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5702,71 грн заборгованість за простроченими відсотками, 7400,32 грн заборгованість з пені). ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1\~ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст.\~626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,\~що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним\~договором застосовуються положення\~параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ст. 1055 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому\~за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд зазначає, що умови договору приєднання розробляються банком АТ КБ «ПриватБанк», тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови,\~а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. ст.\~633, 634 ЦК України, другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Аналіз викладених вище норм вказує, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Водночас суд бере до уваги те, що в заяві позичальника від 24.05.2006 року сторони обумовили розмір базової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 3 (три) процента на місяць (тобто 36 процентів на рік) та порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7 % (сім відсотків) від суми заборгованості. Проте, позивач, заявляючи позовну вимоги про погашення кредиту, просить суд, у тому числі, крім тіла кредиту у розмірі 3888,65 грн (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача і заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 5702,71 грн та заборгованість за пенею у розмірі 7400,32 грн. Натомість позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самих розрахунків кредитної заборгованості за договором, посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» і «Тарифи Банку», що викладені на сайті за посиланням: www.privatbank.ua, які є невід`ємними частинами договору про надання банківських послуг. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку ознайомився відповідач та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Також позивачем не надано суду доказів того, що зі вказаними документами на момент отримання відповідачем кредитних коштів він був ознайомлений та погодився з умовами, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах розмірах і порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача не може вважатися належним доказом, оскільки не є результатом волевиявлення обох сторін договору, бо банк може вносити відповідні зміни до Умов та Правил споживчого кредитування, з якими відповідач не ознайомлювався (постанова Верховного Суду України від 11.03.2015 року, провадження № 6-16цс15), чого не спростовано і самим позивачем. Таким чином, суд зазначає, що на спірні правовідносини не поширюються правила ч. 1 ст.\~634\~ЦК України, за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу укладення кредитного договору до моменту звернення позивача до суду з позовом, зміни розміру позовних вимог. При цьому суд враховує те, що незважаючи на те, що сторони обумовили розмір процентів за користування кредитом та розмір пені у договорі, позивач, в тому числі на підставі Умов і Правил надання банківських послуг, змінював в односторонньому узгоджений з відповідачем розмір процентів та пені, що видно з розрахунку, наданого суду позивачем, а саме: у період з 29.05.2006 року по 31.12.2012 року позивачем застосовувались процентна ставка (поточна) 36% (відсотків) та процентна ставка (прострочена) 72% (відсотків), а з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року 30% (відсотків), відповідно, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року 34.8 % (відсотків), відповідно, з 01.04.2015 року по 31.05.2019 року 43,2 % (відсотків), відповідно, а з 13.06.2019 року по 30.09.2020 року 0% (відсотків), відповідно. При цьому сума заборгованості за тілом кредиту станом на 30.09.2020 року незмінна 3888,65 грн, а спірні суми процентів та пені визначені суцільними сумами у розмірі 5702,71 грн та 7400,32 грн, відповідно. Тому суд вважає необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами визначені позивачем суми заборгованості за процентами та пенею, та не бере до уваги посилання позивача на Умови і Правила надання банківських послуг в частині, що стосуються нарахованих відсотків за користування кредитними коштами та пені. За таких обставин, суд доходить висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, зміна позивачем в односторонньому порядку розміру процентів та пені, на противагу узгодженим умовам договору, не можуть достовірно підтверджувати правомірність проведеного розрахунку заборгованості за процентами та пенею. Згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, з огляду на викладене, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», не можуть вважатися складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд зазначає, що в частинах 1, 3\~ст. 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»\~(далі - Закон № 1023-XII). Тому у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» були дотримані вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону №1023-XII, щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які він вважав узгодженими. Відтак, враховуючи вищенаведене, підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 5702,71 грн та заборгованості з пені у розмірі 7400,32 грн станом на 07.06.2022 року, відповідно до кредитного договору № б/н від 24.05.2006 року, відсутні, а тому в цій частині позову слід відмовити. Разом з цим, відповідно до ст. ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також з огляду на вимоги ч.\~2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3888,65 грн заборгованості за тілом кредиту, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Також суд, вирішуючи спір по суті, враховує те, що відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості за тілом кредиту не надав суду контррозрахунку для можливості надання йому оцінки судом в сукупності з письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. При цьому з приводу посилань представника відповідача на порушення позивачем строку позовної давності суд зазначає таке. Згідно\~зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.\~257 ЦК України). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Як встановлено судом, з цивільним позовом позивач звернувся до суду 31.01.2018 року, зазначивши, що станом на 31.12.2017 року загальна сума заборгованості відповідача становила 119377,86 грн, з яких розмір заборгованості за тілом кредиту 3888,65 грн. При цьому з виписки, яка міститься в матеріалах справи, видно, що відповідач періодично сплачував заборгованість за договором, що свідчить про, те що перебіг позовної давності по пред`явленим позовним вимогам переривався, а після переривання\~перебіг позовної\~давності починається\~заново. Крім того, за умовами надання банківських послуг в частині визначення строку дії кредитного договору, він вважається автоматично пролонгованим, якщо одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії кредитного договору. Натомість протилежного відповідачем не доведено та суд враховує те, що відповідачу видавались нові банківські картки та він продовжував користуватися кредитними коштами, поповнювати банківський рахунок, що видно з виписки. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, строк дії кредитного договору продовжувався. Тому посилання відповідача на пропуск строку позовної давності не беруться судом до уваги та наслідки пропуску строку позовної давності у спорі, що розглядається, не підлягають застосуванню. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, доходить висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме: позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми загального залишку заборгованості за тілом кредиту станом на 07.06.2022 року, відповідно до кредитного договору № б/н від 24.05.2006 року, у розмірі 3888,65 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень ст.\~ст.\~133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеної частини позовних вимог у розмірі 409,81 грн (1790,67 грн х 3888,65 грн : 16991,68 грн = 409,81 грн).

Outcome: partial