Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ПАТ «Омега Банк», треті особи: ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «АльфаБанк», Національний банк Україна про визнання недійсним кредитного договору, укладеного під впливом обману. Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. До початку слухання справи по суті, представником Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на адресу суду надіслано заяву про залучення до справи правонаступника відповідача, нового кредитора - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». В обґрунтування заяви представником зазначено, що первинно кредитний договір № 0704/0708/45-031 від 24.07.2008 року було укладено між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК», та [PERSON] . 25.05.2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за Кредитним договором № 0704/0708/45-031 від 24 липня 2008 року, позичальником за яким є позивач - [PERSON] . У свою чергу, 15.06.2012 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» уклали договір купівлі-продажу вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» - продавець, погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа-Банк» - покупцю, а покупець цим погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. 15.06.2012 року, на виконання умов договору купівлі-продажу вимоги від 15.06.2012 року, сторони: ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» підписали акт приймання-передачі прав вимоги. Отже, з моменту укладення договору купівлі-продажу вимоги від 15.06.2012 року та підписання акту приймання-передавання між сторонами договору, тобто з 15.06.2012 року новим кредитором за кредитним договором № 0704/0708/45-031 від 24 липня 2008 року, виступає Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке відповідно має право вимоги до [PERSON] . Ухвалою суду від 22.01.2018 року змінено неналежного відповідача Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» на належного відповідача Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 22.02.2021 року закрито підготовче судове засідання. Інших процесуальних дій не вчинялось. 01 грудня 2022 року на підставі рішення засновників АТ «АЛЬФА- БАНК» від 12 серпня 2022 року затверджено нову редакцію Статуту банку, якою змінено найменування банка з «АЛЬФА-БАНК» на «СЕНС- БАНК» ( протокол №3/2022 від 18.08.2022 ). Зазначена редакція Статуту погоджена НБУ 12 вересня 2022 року. 01 грудня 2022 року відомості про зміну найменування банку внесене до Державного реєстру банків та видана банківська ліцензія №61 від 01.12.2022 року. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка зазначала, що 24 липня 2008 року між нею - [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Публічне акціонерне товариство « ОМЕГА БАНК») було укладено Кредитний договір № 0704/0708/45-031 від 24.07.2008 року про надання позичальнику 65000,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних на строк до 24 липня 2028 року на споживчі потреби позичальника. Позичальнику перед укладанням Кредитного договору не було надано повної та достовірної інформації передбаченої ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 « Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка є обов`язковою до виконання відповідно до ч.1 ст. 56 Закону України « Про Національний банк України». Крім того, позивачка вважає, що кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, містить заборонені дискримінаційні умови щодо боржника і є недійсним відповідно до ч.5 ст.11, ст.18, ч.б ст.19 Закону України « Про захист прав споживачів». Ненадання позичальнику передбаченого законом обсягу інформації про споживче кредитування прямо вказує на нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб подачі інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору споживачем. Оскільки Позичальник не знав, і зараз не знає інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі пропонованих схем кредитування. Таку інформацію позичальник дізнався лише після пояснення його представника. Позивачка стверджує, що кредитний договір був укладений з прямим порушенням законодавства, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч.1 ст.215, ч.1, 3 ст.203 ЦК України, ч.5 ст.11, ст.5, ч.б ст.19 Закону України « Про захист прав споживачів». У судовому засіданні представник позивача підтримуючи вимоги [PERSON] доводив суду, що укладений під впливом нечесної підприємницької практики з порушенням волевиявлення позичальника кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки був укладений під впливом обману. Представник АТ «Сенс Банк» у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив суду, що укладаючи кредитний договір [PERSON] усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору [PERSON] засвідчила, ще ознайомилася з усіма умовами, на яких Банк здійснює кредитування фізичних осіб, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту та свідомо обрала умови кредитування, викладені в цьому договорі. Також, представник відповідача доводила суду, що позивач звернувся до суду із позовом про захист прав споживача та визнання договору кредиту недійсним у 2017 році. Тобто, понад 10 років позивач вважав, що її права та інтереси при укладенні оспорюваного договору не було порушено, а після відкриття провадження судом за позовом АТ «Альфа Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотекиї, вирішила, що її права порушено. Крім того, з моменту укладення оспорюваного договору, позивачка вносилися кошти в рахунок погашення кредиту по 03.12.2014 року. Тобто, позивач повністю погоджувалася із умовами оспорюваного договору та намагалася виконувати взяті на себе зобов`язання, вважала їх для себе прийнятними. Згодом, у результаті неналежного виконання умов оспорюваного договору, у позивача утворилася заборгованість. Представник відповідача вважає, що позивач звертаючись до суду із позовом про захист прав споживача та визнання договору кредиту недійсним, передусім має на меті у законний спосіб затягнути процес покладення на неї відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань чи взагалі уникнути цієї відповідальності. З вищенаведених підстав, просила відмовити позивачу у позові у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як вбачається з матеріалів справи, 24 липня 2008 року, ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК», та [PERSON] уклали кредитний договір № 0704/0708/45-031, за умовами якого Банк надав позичальнику [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 65 000 доларів США на строк по 24 липня 2028 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Сторони також погодили проценту ставку за користування кредитними коштами у розмірі 11,90 % річних. Згідно із п. 1.4. кредитного договору № 0704/0708/45-031 від 24 липня 2008 року, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,34 кв.м. Тобто, сторони договору погодили конкретні цілі надання кредиту. Відповідно до п.11.1 Кредитного договору, укладаючи цей договір [PERSON] усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору [PERSON] засвідчила, ще ознайомилася з усіма умовами, на яких Банк здійснює кредитування фізичних осіб, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту та свідомо обрала умови кредитування, викладені в цьому договорі. Згідно із п. 11.13 Кредитного договору [PERSON] підписанням цього договору підтвердила, що банк перед укладанням надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також, при укладенні кредитного договору їй було надано всю необхідну інформацію передбачену «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитувань« та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України ві; 10 травня 2007 року № 168 в повному обсязі. За спливом 10 років з моменту укладення оспорюваного договору, [PERSON] вказано у позові, що вона ніякої інформації не отримувала та не була ознайомлена із умовамі кредитування. Таке твердження позивача спростовуються матеріалами справи, оскільки [PERSON] засвідчила своє волевиявлення та обізнаність з умовами договору свої', власним підписом та жодним чином кредитору не виказала про нерозуміння з її боку умов договор) чи необхідності додаткового тлумачення шов кредитування тощо. Суд також звертає увагу, що за період існування правовідносин між кредитором та позичальником за оспорюваним договором, [PERSON] не зверталася до банку та не повідомляла, про факті викладені у позові (як первинному кредитору, так і наступним кредиторам). Оскільки, банк це юридична особа від імені якої діють співробітники при виконанні свої завдань, то абстрактне посилання на обман позичальника є недопустимим. Такі факти в обов`язковому порядку повинні бути підтвердженим позивачем належними та допустимими доказами. Жодного доказу на підтвердження позовних вимог [PERSON] до позову не додано, які б могли бути належним, законним та допустимим підтвердженням вказаних нею обставин. Отже, у судовому засіданні представником відповідача доведено, що при укладенні оспорюваного договору, так і всіх угод, пов`язаних із цим договором, сторонами було дотримано всіх цих вимог: договори не суперечать ані інтересам держави, ані інтересам окремих осіб, у тому числі інтересам позивача та відповідача по справі. Підписаний договір правомочною дієздатною особою та засвідчено печаткою банка. Усі договори вчинено у письмовій формі із додержанням вимог законодавства, у тому числі щодо вимог про нотаріальне посвідчення окремих видів правочинів. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач не наводить жодних доказів того, що відповідач ввів його в оману чи не витримав вимоги статті 203 Цивільного кодексу України. Отже, розглянувши наведені вище умови кредитного договору, суд дійшов висновку, що між сторонами склались кредитні правовідносини, внаслідок яких виникли взаємні права та обов`язки. Так, зокрема, обов`язки відповідача виразились у надані позивачу кредиту без конкретної споживчої мети, на умовах строковості, зворотності та платності, а обов`язки позивача - повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Позивач у позовній заяві посилається на недійсність умов договору в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами з підстав його невідповідності Закону України «Про захист прав споживачів» та вчинення правочину під впливом обману. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Вимоги до письмової форми правочину встановлені статтею 207 ЦК України, за змістом якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Щодо посилань позивача на порушення банком при укладенні оспорюваного правочину вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання [PERSON] відомостей, які потрібні при укладенні кредитного договору та не зазначення їх в його змісті, суд виходить з наступного. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, передбачено, що перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, встановлено, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Також, позивач посилається на норми ч.ч. 1, 2, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом яких нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. З огляду на вище викладені норми чинного законодавства України, позивач вказує, що банк ввело в оману позичальника [PERSON] щодо істотних умов укладеного договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, неправомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, а також щодо принципу рівності сторін. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України, за змістом якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено наявність умислу в діях відповідача при укладенні оскаржуваного договору на ведення позивача в оману щодо обставин та умов спірного правочину. Крім того, доводи позивача про ненадання їй при укладенні договору всіх необхідних відомостей та інформації щодо умов оспорюваного договору, спростовуються умовами письмовими доказами, зокрема підписом позивачем під умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом кредиту, що складають договір про надання банківських послуг, які є невід`ємними частинами вказаного договор. Отже, наведені вище умови договору свідчать, що укладений між сторонами договір № 0704/0708/45-031 від 24.07.2008 року містить чіткі та зрозумілі умови, наявна в договорі інформація викладена однозначно та достатньо для здійснення свідомого вибору. Доказів на підтвердження здійснення відповідачем оспорюваного правочину з використанням нечесної підприємницької практики матеріали цієї справи не містять. Матеріалами справи доведено, та не заперечувалось самою [PERSON] , що з моменту укладення оспорюваного договору нею вносилися кошти в рахунок погашення кредиту по 03.12.2014 року. Тобто, позивач повністю погоджувалася із умовами оспорюваного договору та намагалася виконувати взяті на себе зобов`язання, вважала їх для себе прийнятними. Також, суд відхиляє, як безпідставні, посилання позивача на несправедливі умови оскаржуваного договору щодо неправомірно великої відсоткової ставки. Судом при розгляді справи враховано, що нормами ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 0704/0708/45-031 від 24.07.2008 року наведеним вище вимогам законодавства України та про несправедливість його умов. Крім того, суд виходить з того, що доводи позивача про введення його в оману при укладенні договору та про нечесну підприємницьку практику банку ґрунтуються виключно на його твердженнях і спростовуються самим змістом оспорюваного правочину. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсними умов договору в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 13, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Оскільки позивач при зверненні з позовом до суду в порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» булаа звільнена від сплати судового збору, узв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по вказаній справі за рахунок держави.

Outcome: dismissed