Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

У квітні 2020 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулося до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з неї на свою користь суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 2 115 109,59 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 лютого 2019 року між ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 0104/19-Т/Ц4, за яким позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу марки «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 17 квітня 2019 року в м. Києві по вул. І. Мазепи, 3 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Mitsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Остання визнана винною у вчиненні вказаної ДТП згідно з постановою суду. Відповідно до звіту №310-2019 від 16 травня 2019 року, наданого ТОВ «Незалежна експортно-асистуюча компанія», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , склала 2 624 408,71 грн., що перевищує 70% дійсної вартості транспортного засобу на момент укладання договору та згідно з п.31.5 договору є конструктивною загибеллю транспортного засобу. Згідно з п.27.8 договору сума страхового відшкодування в такому випадку дорівнює розміру дійсної вартості транспортного засобу на момент настання страхового випадку, але не більше страхової суми за вирахуванням вартості залишків транспортного засобу та безумовної франшизи. Виходячи в казаних пунктів договору, страхове відшкодування дорівнює розміру дійсної вартості на момент настання страхового випадку (3 604 109,59 грн.), за вирахуванням вартості приданих залишків (1 390 000,00 грн.) У зв`язку з викладеним, відповідно до умов договору страхування ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відшкодувало [PERSON] витрати на ремонт автомобіля в сумі 2 214 109,59 грн. (3 604 109,59 - 1 390 000,00). Водночас, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mitsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» згідно полісу №АМ/5424089, позивач має право зворотної вимоги до зазначеного товариства. 28 листопада 2019 року ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» здійснило оплату вказаного збитку в розмірі 99 000,00 грн., тобто в розмірі ліміту відповідальності, передбаченої полісом №АМ/5424089, з урахуванням франшизи 1000,00 грн. Отже, невідшкодованою залишилась частина збитку у розмірі 2 115 109,59 грн. (2 214 109,59 - 99 000,00). Таким чином, виходячи із положень ст. 1194 ЦК України, відповідач зобов`язана відшкодувати ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 2 115 109,59 грн. 24 січня 2020 року позивачем було надіслано претензію на адресу відповідача про відшкодування вказаного розміру шкоди, однак відповідач таку шкоду добровільно не відшкодувала. Ураховуючи наведене, позивач звернувся із даним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року головуючим суддею у справі визначено Захарчук С.С. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року справу передано на розгляд за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2021 року головуючим суддею у справі визначено Таран Н.Г. Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2021 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву. Згідно з ухвалою суду від 21 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Заперечень щодо ухвалення судом заочного рішення від нього до суду не надійшло. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 лютого 2019 року між ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 0104/19-Т/Ц4, за яким позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу марки «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. При цьому, страхувальником у договорі зазначений [PERSON] , вигодонабувачем - ТОВ «ФК СОНАТА ФІНАНС» в особі Бідної О.І., що діє на підставі Статуту. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником автомобіля «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , є ТОВ «ФК СОНАТА ФІНАНС». 17 квітня 2019 року в м. Києві, по вул. І. Мазепи, 3 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Mitsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення ПДР водієм автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Зазначені обставини та вина відповідача підтверджена постановою Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року у справі №757/24589/19-п, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП з накладенням на неї адміністративного стягнення. Постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили. У відповідності до ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Із досліджених судом матеріалів справи встановлено наступні обставини. 19 квітня 2019 року [PERSON] подав до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» заяву про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу. Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу №310-2019, складеного ТОВ «Незалежна експортно-асистуюча компанія» 24 квітня 2019 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження в ДТП, склала 2 624 408,71 грн. Протоколом огляду транспортного засобу №310 від 24 квітня 2019 року, який є додатком до вказаного звіту, зафіксовано назву деталей та опис пошкоджень вказаного автомобіля. Згідно із страховим актом №006.00610919-1 від 23 травня 2019 року вказану подію визнано страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 2 214 109,59 грн. Водночас, як вбачається з п.15 такого страхового акту, із урахуванням умов договору страхування №0104/19-Т/Ц4 від 28 лютого 2019 року, сума взаємозаліку з оплатою страхової премії складає 96 680, 83 грн., а сума до виплати одержувачу, яким згідно з вказаним договором є ТОВ «ФК СОНАТА ФІНАНС» - 2 117 428,76 грн. У цьому ж пункті передбачено можливість стягнення в прядку регресу з [PERSON] суми страхового відшкодування у розмірі 2 214 109, 59 грн. Розрахунок суми страхового відшкодування у розмірі 2 214 109,59 грн. також міститься у відповідному письмовому розрахунку, доданому позивачем до позовної заяви (а.с. 37). Разом з цим, згідно розрахунку страхового відшкодування №1044745 від 24 квітня 2019 року, складеного ТОВ «Віннер ПЦКА», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Porsche Panamera», д.н.з. [NUMBER] , становить 2 562 863,32 грн. (а.с. 29). Встановлено також, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mitsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована за Полісом обов`язкового страхування серії АМ №005424089 в ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», із зазначеним лімітом за шкоду майну в розмірі 100 000,00 грн., франшиза 1 000,00 грн. Як вбачається із платіжного доручення №29621476 від 27 травня 2019 року, позивачем ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ «ФК «Соната Фінанс» в розмірі 2 117 428,76 грн., на виконання акту №006.00610919-1 від 23 травня 2019 року. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 28 листопада 2019 року ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» здійснило оплату збитку в розмірі 99 000,00 грн., тобто в розмірі ліміту відповідальності, передбаченої полісом №АМ/5424089, з урахуванням франшизи 1000,00 грн. Отже, невідшкодованою залишилась частина збитку у розмірі 2 115 109,59 грн. (2 214 109,59 - 99 000,00). Таким чином, виходячи із положень ст. 1194 ЦК України, відповідач [PERSON] , яка є винуватцем ДТП та вина якої встановлена судовим рішенням, зобов`язана відшкодувати ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» суму збитку в розмірі 2 115 109,59 грн. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд враховує наступне. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування. Згідно з положеннями п. 22.1. ст. 22 Закону №1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, Законом покладається обов`язок страховика по відшкодуванню шкоди третім особам у межах обумовлених сум страхового відшкодування. Відповідно до ст. 29 Закону №1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Таким чином, страховик несе відповідальність в межах ліміту з вирахуванням франшизи та значення коефіцієнте фізичного зносу. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, межах фактичних виплат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у повній мірі виплаченого відшкодування. За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 993 цього Кодексу можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. В даному випадку позивач здійснював виплату страхового відшкодування на підставі умов договору добровільного страхування. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-69ІЦСІ5 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фактичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими вії страхового відшкодування (страхової виплати) Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 17 лютого 2020 року по справі № 648/4308/16-ц. Як встановлено судом, на підставі страхового акту №006.00610919-1 від 23 травня 2019 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування ТОВ «ФК «Соната Фінанс» в сумі 2 117 428,76 грн., що підтверджується платіжним дорученням №29621476 від 27 травня 2019 року (а.с. 36). Разом із цим, доказів на підтвердження оплати 28 листопада 2019 року ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» збитку в розмірі 99 000,00 грн. матеріали справи не містять. Крім того, позивачем не зазначено та в матеріалах справи відсутні докази про те, кому саме ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» здійснило оплату збитку у вказаному розмірі. З огляду на наведене, суд визнає недоведеними твердження позивача про те, що розмір невідшкодованої частини збитку складає 2 115 109,59 грн. (2 214 109,59 - 99 000,00). Окремо суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявні платіжні доручення №374 та №375 від 27 лютого 2019 року, платником за якими є ТОВ «ФК СОНАТА ФІНАНС», а отримувачем - ТОВ «Віннер ПЦКА». Відповідно до вказаних платіжних доручень платник перерахував одержувачу грошові кошти в сумі 310 000,00 грн. та 691 405,00 грн., відповідно, із призначенням таких платежів: «Оплата за автомобіль Porsche Panamera WPOZZZ97ZJL177107 згідно договору РСКА-1533 від 26.02.2019 року, у т.ч. ПДВ 20% …». Разом із цим, яке значення вказані платіжні доручення мають при вирішення даної справи, є незрозумілим. Крім того, як встановлено судом, в обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до умов договору страхування ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відшкодувало витрати на ремонт автомобіля в сумі 2 214 109,59 грн. [PERSON] . Проте, як вбачається із наявного в матеріалах справи платіжного доручення №29621476 від 27 травня 2019 року, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 2 117 428,76 грн. на рахунок ТОВ «ФК «Соната Фінанс», що не узгоджується з доводами позивача. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи усе вищенаведене, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed