Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

14 квітня 2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Коневалик А.В. звернувся в суд з позовною заявою до Моторного (транспортного) бюро України про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування, в якій просить стягнути з Моторного (транспортного) бюро України на користь [PERSON] відшкодування, пов`язане з стійкою втратою працездатності, в розмірі 150228 (сто п`ятдесят тисяч двісті двадцять вісім) гривень та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень. Позивач позовні вимоги обгрунтовує тим, що 25 серпня 2019 року, близько 23 години 02 хвилини, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «AUDI Q7», реєстраційний номер [NUMBER] (Чеська реєстрація), та рухаючись ним автодорогою «Київ-Чоп» у напрямку до м. Чоп, при проїзді її ділянки в районі 644 км + 950 м, що поблизу смт. Верхнє Синьовидне, Сколівського району Львівської області, порушив вимоги Р. 1 п.п. 1.5, п. 1.10 (в частині значення термінів «безпечна дистанція», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «небезпека для руху» ); Р.2 п. 2.3 б) та д), 2.9 а); Р. 12 п.12.3 та Р. 13 п.13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМ України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до Постанови КМ України №136 від 06 березня 2013 року, які виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля марки «SKODA SUPER B», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку попереду по правій смузі та зменшував швидкість з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді появи у полі його зору вказаного автомобіля, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, такими своїми діями створив аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення автомобіля марки «AUDI Q7», реєстраційний номер [NUMBER] (Чеська реєстрація), із задньою частиною автомобіля «SKODA SUPER B», реєстраційний номер [NUMBER] . Після цього зіткнення автомобіль марки «SKODA SUPER B», реєстраційний номер [NUMBER] , будучи некерованим та в боковому заносі, в свою чергу, скоїв зіткнення із задньою частиною попутного йому автомобіля марки «VOLKSVAGEN POLO», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Далі, після першого зіткнення автомобіль марки «AUDI Q7», реєстраційний номер [NUMBER] (Чеська реєстрація), виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із автомобілем марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок порушення водієм [PERSON] правил дорожнього руху України пасажири автомобіля марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження, які спричинили їх смерть, [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження а водій автомобіля «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження по ознаці тривалого розладу здоров`я. Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 08 липня 2021 року у справі №453\\58\\20, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] було завдано важке ушкодження здоров`я - встановлено першу групу інвалідності та понесено витрати на лікування. 31 січня 2020 року [PERSON] звернувся до Моторно (транспортного) страхового бюро України із повідомленням про дорожньо транспортну пригоду та заявою про виплату відшкодування стійкої втрати працездатності. Вказане повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду та заяву про виплату відшкодування стійкої втрати працездатності МТСБУ було отримано 05 березня 2020 року, однак відшкодування здійснено не було. Просить позов задоволити. Ухвалою судді від 20 квітня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Коневалик А.В. у судове засідання не з`явились, однак 23 січня 2023 року представник позивача надіслав на електрону адресу суду клопотання (вх.№ЕП-81) про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про що є відомості у справі, відзив на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм ЦПК України, до суду не подавав. На підставі ч.3 ст. 211 та ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до п.3 та п.4 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 25 серпня 2019 року, близько 23 годині 02 хвилини, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «AUDI Q7», реєстраційний номер [NUMBER] (Чеська реєстрація), та рухаючись ним автодорогою «Київ-Чоп» у напрямку до м. Чоп, при проїзді її ділянки в районі 644 км + 950 м, що поблизу смт. Верхнє Синьовидне, Сколівського району Львівської області, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМ України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до Постанови КМ України №136 від 06 березня 2013 року, які виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля марки «SKODA SUPER B», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку попереду по правій смузі та зменшував швидкість з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді появи у полі його зору вказаного автомобіля, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, такими своїми діями створив аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення автомобіля марки «AUDI Q7», реєстраційний номер [NUMBER] (Чеська реєстрація), із задньою частиною автомобіля «SKODA SUPER B», реєстраційний номер [NUMBER] . Після цього зіткнення автомобіль марки «SKODA SUPER B», реєстраційний номер [NUMBER] , будучи некерованим та в боковому заносі, в свою чергу, скоїв зіткнення із задньою частиною попутного йому автомобіля марки «VOLKSVAGEN POLO», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Далі, після першого зіткнення автомобіль марки «AUDI Q7», реєстраційний номер [NUMBER] (Чеська реєстрація), виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із автомобілем марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок порушення водієм [PERSON] правил дорожнього руху України пасажири автомобіля марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження, які спричинили їх смерть, [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження а водій автомобіля «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження по ознаці тривалого розладу здоров`я. Згідно Вироку Сколівського районного суду Львівської області від 08 липня 2021 року у справі №453\\58\\20, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Згідно відповіді ДОЗЛДАКЗЛОР «Львівського Обласного Центру Медико-Соціальної Експертизи» голови МСЕК Войтович І.М. від 12 листопада 2020 року №81 вбачається, що [PERSON] оглянутий Шевченківською міжрайонною МСЕК. На підставі даних огляду та представленої медичної докумендації йому встановлено 1А групу інвалідності «загальне захворювання» з приводу важкої поєднаної травми, закритої черепно-мозгової травми, забою головного мозку важкого ступеня з геморагічного -контузійно-ішемічними вогнищами в базально - стовбурових відділах обох півкуль головного мозку, дифузно-аксонального ушкодження головного мозку, вегетативного стану. Видана довідка серії 12 ААБ №327440. Призначення гр. [PERSON] 1А групи інгвалідності пов`язане з отриманими тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП. Як видно із довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №327440 від 10 грудня 2019 року [PERSON] , під час огляду первинно встановлено 1А групу інвалідності, «причина інвалідності загальне захворювання». Висновок про умови та характер праці «Потребує постійного стороннього догляду». Судом встановлено, 31 січня 2020 року [PERSON] звернувся до Моторно (транспортного) страхового бюро України із повідомленням про дорожньо транспортну пригоду та заявою про виплату відшкодування стійкої втрати працездатності у розмірі 150 228 грн. Вказане повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду та заяву про виплату відшкодування стійкої втрати працездатності МТСБУ було отримано 05 березня 2020 року. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування" (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV. Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV. ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно з ст. 3 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV). Згідно з частинами першою, другою ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 грудня 2021 року, справа № 147/66/17, вказує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Водночас в ст. 3 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто, Закон, який спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 грудня 2021 року, справа № 147/66/17). Згідно пункт 22.1 ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Велика Палата Верховного Суду 14 грудня 2021 року, справа № 147/66/17 звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. Припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. У відповідності до положення п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку, страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Так, судом встановлено, що на момент скоєння ДТП, [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому МТСБУ, згідно ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відшкодовує шкоду позивачу. Також, судом встановлено, що в результаті ДТП [PERSON] встановлено I А групу інвалідності, «причина інвалідності загальне захворювання». Відповідно до ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 26.1. Шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. 26.2 Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страховоговипадку; Мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може встановлюватися оплата за виконану працівником місячну норму робіт (Кодекс законів про працю України, Закон України "Про оплату праці"). Згідно п.5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривень. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування пов`язаного з стійкою втратою працездатності (1 група інвалідності) становить 150 228 грн. (4173х36 = 150228) гривень та підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до положення ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з п.4 ч.1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч.1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Постановою від 20 грудня 2018 року у справі № 910/23210/17 Верховний Суд висловив наступну позицію: «Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта». Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як вбачається з детального опису наданих послуг, загальна вартість наданих у справі № 453/350/22 послуг (професійної правничої допомоги) становить 18000 гривень, а саме: 1.1. консультація замовника щодо порядку та строків надання правничої допомоги адвокатом по стягненню грошових коштів з відповідача; 1.2. консультація замовника щодо перспективності пред`явлення позову -1 год - 3 тис. грн., Підготовчі дії. 2.1. з`ясування чи мали місце обставини про які вказує замовник, та якими доказами вони підтверджуються; 2.2. з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 2.3. визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; 2.4. визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС; 2.5 аналіз судової практики - 2 год. 6 тис. грн. 3. Підготовка та подання позовної заяви в суд - 3 год. 9 тис. гривень. Вказаний розмір судових витрат погоджений адвокатом та клієнтом, що підтверджується додатком №1 до договору про надання адвокатських послуг, згідно якого плата за надані послуги на виконання Договору про надання правової допомоги становить 3000 (три тисячі) грн. за одну годину роботи. Клієнт здійснює оплату за надану професійну правничу (правову) допомогу протягом 2 місяців з дня вступу рішення суду в закону силу. Даний договір та додаток №1 до договору про надання адвокатських послуг підписано сторонами. Таким чином суд вважає, що доводи представника позивача - адвоката Коневалик А.В. щодо співмірності судових витрат на правову допомогу є обґрунтованими. Вивчивши надані докази та матеріали справи, суд дійшов до висновку, що витрати на правничу допомогу є доведеними, що дає підстави для стягнення таких з відповідача. Враховуючи, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992, 40 грн. На підставі ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76-79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,- ЦПК України, суд,-

Outcome: approved