Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

27 січня 2023 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за адресою: по [ADDRESS] . 14 лютого 2023 року до суду надійшла інформація, щодо місця реєстрації відповідача, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 187 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач позов обґрунтовує тим, що вона є власником домоволодіння по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована, але з лютого 2022 року фактично не проживає [PERSON] , [INFO] . Таким чином, відповідач [PERSON] більше одного року за місцем реєстрації не проживає, а тому на думку позивача, втратила право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала доводи позову. Вказала, що відповідач по справі є її колишня невістка. Остання зареєстрована у належному їй на праві власності будинку, однак фактично у ньому не проживає уже більше року. Вказала, що невістка виїхала за кордон до Республіки Польща де, як їй відомо, створила іншу сім`ю. У розмові з відповідачем, остання вказала, що наміру повертатися до України вона не має. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Про причину неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. З огляду на встановлення одночасного існування умов передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали показання, що проживають по [ADDRESS] . Позивача та відповідача, знають, як мешканців с. Пороги, які проживають з ними по сусідству. Їм відомо, що відповідач [PERSON] доводиться позивачу невісткою та вже більше року не проживає у будинку по [ADDRESS] , оскільки виїхала за кордон до Республіки Польща де створила нову сім`ю. Суд визнає достовірність показів вказаних свідків, зважаючи, що вони узгоджуються з дослідженими судом письмовими доказами. Так, судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, від 15 серпня 2018 року, підставою для державної реєстрації права власності за позивачем [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] , є договір дарування, частини домоволодіння, серія та номер: 1585, виданий 06.05.2009, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія та номер: 22768247, виданий 19.05.2009, видавник: Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія та номер: 10705463, виданий 22.05.2006, видавник Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації; свідоцтво про право власності, на нерухоме майно, серія та номер: бн, виданий 22.05.2006, видавник Порогівська сільська рада (а.с.5). З дослідженого акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/ фактичного місця проживання особи на території Солотвинської селищної ради від 17 січня 2023 року, згідно заяви [PERSON] , комісією у складі посадової особи органу сільської ради с. Пороги Фуфалько М., [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] проведено обстеження домоволодіння по [ADDRESS] та встановлено , що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , але не проживає по місцю прописки більше року (а.с.3). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити наступні висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто син і невістка вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Суд вважає, що інтереси позивачки, як власника житла, перевищують інтереси відповідачки у якої припинилися правові підстави користування чужим майном. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Таким чином, позивач, як власник спірного житла, за захистом своїх прав звернулася в передбаченому законом порядку до суду, а відповідач доводи позову належними та допустимими доказами не спростувала. За таких обставин заявлені позивачем вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved