Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом та просить суд скасувати та вилучити запис про арешт нерухомого майна - земельної ділянки по [ADDRESS] , який було внесено на підставі ухвали суду від 01.10.1996. В обґрунтування вимог зазначено, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно: домоволодіння по [ADDRESS] та земельна ділянка за вказаною адресою. 09 серпня 2022 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак було виявлено арешт на земельну ділянку, що є предметом спадщини, тому у видачі свідоцтва їй було відмовлено. Для зняття арешту вона звернулась до відповідача, оскільки фактично по документам титульним власником спадкового домоволодіння із земельною ділянкою є її померлий чоловік, а арешт зареєстровано на земельну ділянку, власником якої є [PERSON] , матір її покійного чоловіка, яка померла ще у 90-х роках. Згідно відповіді виконавчої служби, [PERSON] боржником у виконавчих провадженнях не перебуває, тому рекомендовано звернутися до суду. Згідно матеріалів справи, у рамках якої було накладено арешт, між сторонами було укладено мирову угоду. Тому з метою захисту спадкових прав, просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 11 листопада 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність на задоволенні позову наполягає. Представник Довгинцівського ВДВС звернулася до суду про розгляд справи за відсутності представника. В обґрунтування заяви зазначено, що виконавчих проваджень, у яких боржником являється [PERSON] , у Довгинцівському ВДВС не перебуває, як і відсутня будь-яка інформація щодо виконавчих проваджень в АСВП стосовно боржника [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином порушене право власника підлягає захисту шляхом звільнення з-під арешту спірного майна. Як встановлено судом, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на нерухоме майно [PERSON] , а саме земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.10.1996 накладено арешт Першою криворізькою державною нотаріальною конторою архівний запис № 5964-106 від 18.12.1996 (42/333), реєстраційний номер обтяження 3648784 (а.с.10). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 25 - копія актового запису). Після смерті матері (а.с. 13 - копія свідоцтва), [PERSON] на підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 27.08.1998 справа № 2-1082 став власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16 - копія довідки). На підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 03 серпня 1999 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1864 по [ADDRESS] (а.с. 17 - копія акту). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 11 - копія свідоцтва). Постановою приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кульбіди Є.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] у зв`язку з наявністю арешту на спадкове майно (а.с. 9 - копія постанови). Згідно абзаців першого та другого пункту 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5 (далі Постанова № 5), у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно абзацу першого пункту другого Постанови № 5, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктом 13 Постанови № 5 роз`яснено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність даних про підстави накладення арешту, смерть осіб, на майно яких накладено арешт та неможливість спадкоємця прийняти спадщину в зв`язку з наявність арешту, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог в цій частині та зняття арешту з майна. Стосовно вимоги про скасування та вилучення запису про обтяження, то у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 354/397/17 (провадження № 61-12208св21 колегія суддів звернула увагу на те, що у частині другій статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, далі - Закон № 1952-IV) встановлювався порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV\~викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26\~Закону №\~1952-IV (у редакції, чинній на час вирішення справи судом) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до\~статті 37 цього Закону. Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав. Водночас у пункті 3 розділу ІІ «;Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Закону\~України «Про\~внесення змін\~до деяких\~законодавчих актів\~України щодо\~протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» до набрання чинності цим Законом. За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про державну реєстрацію припинення прав чи припинення обтяжень, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 15 липня 2021 року у справі № 204/5525/18. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимогу про відшкодування судових витрат не заявлено, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved