Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

02.12.2022 року позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівці із вищезазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу [PERSON] посилається на те, що сторони разом не проживають протягом довгого періоду, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, примирення між ними неможливе. Щодо стягнення на її користь аліментів позивачка зазначила, що від шлюбу у неї та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , який на даний час є студентом 5-го курсу Навчально-наукового інституту фізико-технічних та комп`ютерних наук Чернівецького національного університету ім. Юрія Федьковича денної форми навчаня. Вона самостійно утримує сина, проте її заробітної плати не вистачає на всі необхідні у зв`язку із цим потреби, відповідач добровільно матеріальної допомоги їм не надає, а тому вона просить суд стягувати з нього аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень щомісячно, до закінчення [PERSON] навчання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні 16.03. 2023 року позивачка [PERSON] та її представник адвокат Раздорський Р.А. вимоги позову повністю підтримали та просили його задовольнити, пояснивши, що сторони не підтримуюсь сімейних стосунків приблизно 16 років, спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, а тому шлюб між ними необхідно розірвати. Також зазначили, що відповідач матеріально синові не допомогає, є працездатним, має у власності квартиру, земельну ділянку та інтернет-магазин, а тому у нього є фінансова можливість брати участь в утриманні дитини у заявленому в позові розмірі. Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що дійсно із позивачкою вони спільно не проживають вже на протязі багатьох років, спільне господарство не ведуть та сімейні відносини не підтримують, а тому він не заперечує проти розірвання між ними шлюбу, оскільки він має лише формальний характер, тобто він визнає вимоги позову в цій частині. Щодо стягнення аліментів з нього [PERSON] посилався на те, що він не має можливості сплачувати їх у сумі, зазначеній позивачкою у розмірі 3500 гривень, оскільки не працює з 2014 року, його спроби влаштуватися на роботу виявилися марними, доходу він не має та проживає за рахунок своїх заощаджень та городини, крім того, на його утриманні перебуває літня хвора матір. Враховуючи такі обставини, він згоден сплачувати на утримання сина тільки 1500 грн. у місяць. Крім того, відповідач зазначив, що періодично, за такої можливості, він добровільно допомагає синові грошима, а також купує йому необхідні речі. Заслухавши позивачку та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 15 липня 2000 року в Управлінні реєстрації актів громадянського стану Чернівецької міської ради, місто Чернівці, Чернівецької області, Україна, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстовано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №762 від 15.07.2000 року. На теперішній час [PERSON] та [PERSON] шлюбних стосунків не підтримують, спору про поділ майна між ними немає, зберегти сім`ю вони не бажають. Таким чином, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження сім`ї суперечило б їх інтересам. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Згідно із ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених устатті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За змістом ст. 201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Частиною 1 ст. 182 СК України регламентовано, що суд при визначенні розміру аліментів враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до наведеного, матеріальне становище платника аліментів є предметом доказування. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 15 травня 2001 року зроблено відповідний актовий запис №723 (свідоцтво про народження від 15.05.2001 року серії [NUMBER] ), який зареєстрований та проживає разом із матр`ю [PERSON] . Згідно із довідками від 04.10.2022 року №394 та від 23.02.2023 року, наданими Чернівецьким національним університетом імені Юрія Федьковича, [PERSON] вступив до ЧНУ ім.Юрія Федьковича у 2022 році і навчається на даний час на 5 курсі денного відділення, строк закінчення закладу освіти - 31 грудня 2023 року, форма навчання : стаціонар, держзамовлення; стипендію [PERSON] не отримує. У матеріалах справи відсутні докази отримання повнолітнім сином сторін і будь-якого іншого доходу. Відповідно до довідки про доходи від 27.02.2023 року, виданої Чернівецьким ліцеєм №9, фактично отриманий дохід [PERSON] за січень-лютий 2023 року становить 33367,61 грн. Отже, у зв`язку із навчанням сина позивачка несе витрати на щоденний проїзд у міському транспорті, харчування, придбання підручників, канцелярські товари, тощо. До того ж суд приймає до уваги наявність у неї захворювань, що підтверджується відповідною медичною довідкою від 02.04.2022 року, наявною у матеріалах справи. Згідно із довідкою Чернівецької філії Чернівецького обласного центру зайнятості від 09.03.2023 року №1075 [PERSON] не перебуває на обліку в єдиній інформаційно-аналітичній системі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції як безробітний станом на 08.03.2023 року. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач є працездатною особою, доказів, які б підтвердили про його неспроможність сплачувати аліменти, а саме відсутність доходів, перебування на утриманні інших осіб, незадовільний стан здоров`я, або інші обставини, які б перешкоджали сплачувати аліменти, не надав, а тому суд вважає, що він може надавати матеріальну допомогу на утримання сина, який перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує такої допомоги, оскільки позбавлений можливості у зв`язку із навчанням на денній формі працевлаштуватися та одержувати певний дохід, в зв`язку із чим стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків, апідстав для звільнення відповідача від такого обов`язку судом не встановлено. При цьому суд також враховує наявність у матеріалах справи докази щодо майнового стану відповідача, зокрема належності йому нерухомого майна на праві власності: частки квартири та земельної ділянки, на яку він уклав договір оренди з іншою особою 04.01.2021 року, з чого можна зробити висновок про отримання ним від цього доходів. Доказів на спростування цих обставин, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, [PERSON] суду також не надано, а тому заперечення щодо відсутності у нього такого майна суд до уваги не приймає. Посилання відповідача на те, що він періодично добровільно бере участь в утриманні сина є безпідставними. Звернення позивачки з позовом до суду про стягнення аліментів з відповідача свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання дитини. Крім того, надання [PERSON] самостійно визначеної ним допомоги на утримання сина не є підставою для відмови в позові про стягнення аліментів та не знімає з нього обов`язок їх сплачувати. Разом з тим, суд зазначає, що і позивачкою не надано належних доказів можливості відповідача сплачувати аліменти саме у розмірі 3500 гривень. Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на утримання [PERSON] , який є повнолітнім та продовжує навчання, аліментів в розмірі 2500 гривеньяк такого, що найбільш повно відповідає вимогам законодавства, з врахуванням можливостей обох батьків щодо утримання дитини та враховуючи вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави також підлягає стягненню судовий збір у сумі 992,40 грн., оскільки позивачка звільнена від його сплати за вимогу про стягнення аліментів згідно ЗУ «Про судовий збір», а також з нього на користь позивачки слід стягнути судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial