Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного електронного договору позики № 2171203 від 20 березня 2018 року відповідач отримала кредит у розмірі 5 000 грн. на платіжну картку на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 0,01 відсоток річних від суми позики, строком до 17 квітня 2018 року та зі сплатою комісії. У порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв`язку із порушенням зобов`язань за договором позики\~ загальна заборгованість відповідача становить 120 103,91 грн., з якої: 5 000 грн. заборгованість за позикою, 98 048,18 грн. заборгованість по комісії, 12 018,06 інфляційні витрати та 5 037,69 грн. 3 відсотки річних. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики № 2171203 від 20 березня 2018 року у розмірі 120 103,91 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі, подав до суду відповідь на відзив, суть якого зводиться до того, що доводи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими. Без отримання листа на електронну адресу та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіну особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Зазначене акцептування не знаходить своє відображення в електронному договорі, а тому позивач не мав змоги надати до суду підписаний позичальником екземпляр договору. Також позивач не мав можливості надати доказів належності карти на яку здійснювалось зарахування кредитних коштів, адже він не має доступу до такої інформації. Вказуючи на факт неотримання коштів за кредитним договором відповідач не надає до суду жодних доказів цього, зокрема виписку по рахунку щодо руху коштів за період, в який було надано кредитні кошти. Посилання відповідача на те, що умови кредитного договору є несправедливими, що було порушено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі не заслуговують на увагу, адже на дату укладення договору вже набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким врегульовані спірні відносини та в зазначеному законі не міститься жодних обмежень щодо встановлення комісій за обслуговування кредиту. У судове засідання відповідач та її представник адвокат Приходько С.О. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає повністю, просив розгляд справи проводити без його участі та участі відповідача. 7 грудня 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що відповідач вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей договір та умови договору, передбачені саме у такому договорі позики № 2171203 від 20 березня 2018 року, підписала шляхом використання інформаційно-телекомунікаційних систем та розуміла відповідач, що вона ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що у випадку підписання будь-яких документів відповідачем електронним підписом, такі взагалі містили умови зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та комісії. Роздруківка договору позики із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Представником позивача не надано жодних доказів надання саме ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» коштів відповідачу чи будь-яких документів, якими б позивач уповноважив ТОВ «Вей фор пей» здійснити переказ коштів відповідачу на підставі договору позики № 2171203 від 20 березня 2018 року. Винагорода у виді комісії за обслуговування кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит, а тому вимоги про її стягнення є нікчемними. Позивачем не вірно нараховано інфляційні витрати та 3 відсотки річних.\~ Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» обґрунтовуючи свої вимоги посилається на укладенні 20 березня 2018 року з відповідачем з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - веб-сайту позивача ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» (https://fksm.com.ua), у якому відповідач в момент реєстрації створила власний особистий кабінет, де здійснила заповнення заявки на отримання кредиту та підписала даний договір шляхом використання логіну та пароля електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Суду виходить з того, що у справах про відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання саме позивач, як кредитор у зобов`язані, має довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір. Позивач доводить наявність невиконаного відповідачем грошового зобов`язання посилаючись на укладений з відповідачем 20 березня 2018 року договір позики № 2171203 з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - веб-сайту позивача ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» (https://fksm.com.ua), у якому відповідач в момент реєстрації створила власний особистий кабінет, де здійснила заповнення заявки на отримання кредиту та підписала даний договір шляхом використання логіну та пароля електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Однак, надана позивачем паперова копія електронного договору не містить одноразового ідентифікатора у формі алфавітно-цифрової послідовності, підтверджень, що саме цей договір та умови договору, передбачені саме у такому договорі позики № 2171203 від 20 березня 2018 року підписала шляхом використання інформаційно-телекомунікаційних систем та розуміла відповідач, що вона ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що у випадку підписання будь-яких документів відповідачем електронним підписом, такі взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії. За наведеного, копія договору № 2171203 від 20 березня 2018 року не може вважатися належним та достовірним доказом, оскільки не підтверджує факт підписання договору позики відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис». Таким чином, надані позивачем суду докази не дають можливості встановити обставини здійснення входу саме відповідачем на веб-сайт товариства за допомогою логіну і пароля особистого кабінету (ідентифікувати особу), надсилання їй товариством одноразового ідентифікатора, прийняття нею пропозиції укласти договір та направлення товариству відповідного повідомлення з одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Роздруківка договору позики із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем, що саме такий примірник договору позики № 2171203 від 20 березня 2018 року було підписано відповідачем. Відповідно до листа ТОВ ФК «Вей фор пей» № 4529-ВП від 3 березня 2021 року саме ТОВ ФК «Вей фор пей» 20 березня 2018 року здійснило грошовий переказ на картку відповідача, хоча договір позики № 2171203 від 20 березня 2018 року, як стверджує позивач, було укладено між відповідачем та ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», а також, представником позивача не надано жодних доказів надання саме ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» коштів відповідачу чи будь-яких документів, якими б позивач уповноважив ТОВ ФК «Вей фор пей» здійснити переказ коштів відповідачу на підставі договору позики № 2171203 від 20 березня 2018 року. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність підпису, зокрема, електронного шляхом застосування одноразового ідентифікатора, наданий банком примірник договору позики № 2171203 від 20 березня 2018 року не може розцінюватися як укладений дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Ураховуючи те, що позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача за договором позики № 2171203 від 20 березня 2018 року, вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3 відсотків річних є необґрунтованими. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed