Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення порядку користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 08.02.2008 року він та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках кожний, а також у ній зареєстровані. Відповідно до технічного паспорту, спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат, площею 17,3 кв.м., 12,2 кв.м., 17, 2 кв.м., кухні, площею 14,1 кв.м., вбиральні, площею 5,00 кв.м., передпокою, площею 17,5 кв.м., лоджії, площею 2,4 кв.м. В даний час між ним та відповідачами склався порядок користування квартирою, відповідно до якого він проживає в кімнаті, площею 12,2 кв.м., відповідачі [PERSON] , [PERSON] займають кімнату, площею 17,2 кв.м., відповідач [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , користуються кімнатою, площею 17,3 кв.м. Як зазначає позивач, з відповідачами неможливо дійти практичної домовленості у користуванні спільною квартирою, оскільки відповідач [PERSON] не визнає його право на користування квартирою. Він є власником особового рахунку, на ньому лежить обов`язок зі сплати комунальних та інших платежів по утриманню квартири. Вищевказані обставини зумовлюють необхідність звернення до суду з даним позовом. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визначити порядок користування спірним житлом, виділивши йому у користування кімнату, площею 12,2 кв.м., у користування відповідачу [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , кімнату, площею 17,3 кв.м., у користування відповідачам [PERSON] , [PERSON] кімнату, площею 17,2 кв.м., місця загального користування (кухня, вбиральня, передпокій, лоджія) залишити в загальному користуванні сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.06.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.08.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не наведено жодної обставини та не надано доказів того, що відповідачами порушено його право на користування належним йому майном. Крім того, обставина щодо викладених позивачем фактів про те, що він на цей час проживає у зазначеній ним кімнаті визнається відповідачем, позивачу ніхто не чинить жодних перешкод у доступі до обраної ним кімнати, реалізації права користування нею чи іншими частинами квартири. Позивач має безперешкодний доступ до квартири, вільний доступ до користування будь-якими її кімнатами чи нежитловими приміщеннями. Відтак, представник відповідача вважає, що позивачем не наведено жодного факту порушення чи невизнання його цивільних прав відповідачами. В той же час, відповідачі ніколи не звертались із заявами (скаргами), в тому числі з позовною заявою, щодо оспорення права позивача на користування квартирою. На думку представника відповідача, є незрозумілим, за захистом якого саме порушеного цивільного права звертається позивач, який сам визнає, що вільно і безперешкодно користується кімнатою, про виділення якої йому в особисте користування просить суд. Відтак, представник відповідача вважає позовні вимог безпідставними, оскільки відсутній спір щодо користування спільним майном, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. Заперечуючи проти позову, представник відповідача також звертає увагу на те, що бажання позивача розділити особовий рахунок не може бути підставою для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки жодних дій для вирішення питання в позасудовому порядку він не вчинив. Також, на час пред`явлення позову одним із співвласників є [PERSON] , якій є повних 16 років, і яку позивач зобов`язаний утримувати спільно з матір`ю до досягнення повноліття. Крім того, у квартирі зареєстрована інша неповнолітня донька позивача - [PERSON] , [INFO] , яка також є споживачем комунальних послуг і встановлення порядку користування квартирою безумовно вплине і на її права як особи, чиє постійне місце проживання зареєстроване у квартирі. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що заявлені позивачем вимоги суперечать приписам ЖК України в частині норми жилої площі на одну особу, представник відповідача просила закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України та стягнути з позивача на користь [PERSON] 4000,00 грн. компенсації здійснених витрат на професійну правничу допомогу. 26.10.2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву аналогічного змісту. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.02.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.02.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 15.03.2023 року до суду надійшли письмові пояснення та додаткові пояснення позивача по справі, в яких позивач зазначає про те, що захист його прав співвласника передбачений чинним законодавством. Між ним та відповідачем [PERSON] виникли конфліктні відносини, між ними постійно виникають суперечки стосовно того, хто та яким чином повинен сплачувати комунальні платежі. Дійсно, відповідач [PERSON] не чинить йому перешкод у користуванні кімнатою, площею 12,2 кв.м., проте неодноразово заявляла про те, що може в подальшому оспорювати його право на проживання в цій кімнаті. З посиланням на судову практику позивач зауважив і на те, що кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників у спірній квартирі нема. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею, тому, з урахуванням площі кімнат, можливо відійти від дотримання критерію необхідності виділення кожному із співвласників ізольованого приміщення, житлова площа якого буде чітко відповідати їх ідеальним часткам у праві власності і такий порядок користування не порушить їх права, є можливим та справедливим, оскільки найбільше враховує баланс інтересів співвласників та максимально наближено відповідає розмірам належних їх часток у праві спільної власності у спірній квартирі. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, а також розглянути справу в його відсутність. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, неодноразово подавала клопотання про відкладення судового засідання, вказуючи на те, що через запровадження воєнного стану та військової агресії на території України, посиленням бомбардування м.Києва з 10.10.2022 року перебування відповідачів у м.Києві є загрозою для життя та безпеки. Станом на день проведення судового засіданні відповідачі перебувають у Закарпатській області, що є поважною причиною неявки в судове засідання. Також, відповідач вважає, що подальший розгляд справи без їх участі є неможливим. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] суд ураховує наступне. Відповідно до статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні режимі відео конференції; необхідність витребування нових доказів; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи без її участі, дала особисті пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Виходячи з вищенаведеного, суд враховує тривалість розгляду справи та те, що після призначення справи до розгляду по суті з квітня 2022 року відповідач жодного разу не з`явилась в судове засідання, жодних доказів її перебування поза межами м.Києва не надала. Суд залишає без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, виходячи з поточної ситуації, яка склалася у м. Києві, де знаходиться територіально приміщення Деснянського районного суду м. Києва, де відсутні бойові дії. Крім того, з квітня 2022 року суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, керується дотриманням розумних строків розгляду справи та недопущенням порушення прав інших учасників справи. Суд враховує і те, що Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними. Судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. Позивач неодноразово просила відкласти розгляд справи у зв`язку із введенням воєнного стану на території України. Про будь - які конкретні причини неможливості явки до суду позивач у клопотаннях не зазначала. Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжено. Статтею 64 Конституції України, у умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Отже, за змістом вищевказаних норм, право людини на судовий захист не може бути обмежене, тому суди під час воєнного стану працюють у штатному режимі з певними обмеженнями. Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом. За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості), має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У відповідача мали б бути не ілюзорні, а реальні побоювання щодо власної безпеки при переміщенні для участі в судовому засіданні у м.Києві, проте про будь - які реальні побоювання відповідач у клопотаннях не вказувала, заяви про розгляд справи без його участі не подавала, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не заявляла. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає, що вищевказане в сукупності свідчить про достатність часу та можливостей для відповідача для реалізації нею своїх прав на захист, в тому числі і подання доказів. При цьому суд враховує наявність відзиву на позовну заяву. Суд також зауважує, що відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не обґрунтувала заяву про відкладення розгляду справи неможливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач мала представника, явку якого в судове засідання також не забезпечила. Відтак, суд розцінює дії відповідача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої відповідачки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] у відзиві просить розглядати справу в її відсутність. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши листа, в якому просить розглянути справу в його відсутність та прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності, позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту, спірна квартира, загальною площею 90,4 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., складається з трьох ізольованих кімнат, площею 12,2 кв.м., 17,3 кв.м., 17,2 кв.м., кухні, площею 14,1 кв.м., вбиральні (поєднаної), площею 4,7 кв.м., 5,0 кв.м., передпокою, площею 17,5 кв.м., лоджії, площею 2,4 кв.м. Судом також встановлено, що за даними Реєстру територіальної громади м.Києва у спірній квартирі зареєстровані відповідачі та неповнолітня донька позивача та відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , яка в силу закону, має право користуватися жилим приміщенням нарівні з власниками будинку (квартири). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року. Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 150 ЖК Української України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК України, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилається на те, що виходячи із житлової площі спірної квартири, на кожного співвласника припадає по 11,675, кв.м. жилої площі квартири. Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників у квартирі немає, проте, виділення йому у користування кімнати, площею 12,2 кв.м. є незначним перевищенням і не тягне за собою порушення прав відповідачів. Виходячи з вищенаведених норм права та правової позиції Верховного Суду, суд погоджується з даними доводами позивача і вважає, що справедливим та таким, що відповідатиме допустимим розмірам житлової площі на кожну особу буде встановлений запропонований позивачем порядок користування житлом, а саме: виділити позивачу у користування кімнату, площею 12,2 кв.м., у користування відповідачу [PERSON] та члену сім`ї співвласників - [PERSON] , [INFO] , кімнату, площею 17,3 кв.м., у користування відповідачам [PERSON] , [PERSON] кімнату, площею 17,2 кв.м., місця загального користування (кухня, вбиральня, передпокій, лоджія) залишити в загальному користуванні сторін. При цьому суд враховує, що відповідачі фактично не оспорювали того факту, що вказаний порядок користування квартирою вже склався і є сталим, а тому суд вважає, що визначення порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов сторін у справі та неповнолітньої дитини. Виділяючи в користування ізольовані жилі кімнати буде дотримано принцип адекватності розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та збережено цільове призначення квартири, а саме проживання людей. Суд відхиляє твердження сторони відповідачів про те, що фактично відсутній предмет спору, оскільки вищевказаний порядок користування квартирою вже існує, позивачу перешкоди у користуванні квартирою ніхто не чинить, конфліктні стосунки відсутні. Проте, суд зауважує, що сама по собі відсутність звернень співвласників до правоохоронних чи інших органів з приводу користування квартирою не може свідчити про відсутність спору як такого. Натомість, звернення позивача до суду є свідченням відсутності згоди щодо користування спільним майном та несення витрат на його утримання. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] є конфліктні відносини, про що свідчать копії позовних заяв про розірвання шлюбу, а також лист Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 17.01.2022 року № 10223-210. Також, відповідачами не спростовано наявність суперечностей стосовно сплати комунальних послуг за квартиру. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що дійсно між сторонами існує спір щодо користування цим майном і поділ квартири з виділенням вказаних часток в натурі є неможливим. Відтак, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом, оскільки такий є найбільш наближений до розміру житла, що перебуває у власності сторін, відступ є незначним, інші варіанти не запропоновані, а також суд враховує і порядок користування спірним житлом, що склався. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги про встановлення порядку користування в повному обсязі. Інші доводи та твердження сторони відповідачів висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. На підставі викладеного,

Outcome: approved