Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з дружиною, стягнення з неї аліментів на утримання дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , визначення місця їх проживання разом з батьком залишивши їх на його утриманні та вихованні, про відібрання без позбавлення батьківських прав у [PERSON] цих дітей та передання їх позивачу, батьку - [PERSON] , як такому, що самостійно виховує дітей. Вимоги обґрунтовані тим, що 30 вересня 2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1058. [INFO] в шлюбі народилась дитина - [PERSON] , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 30.10.2007 року складено відповідний актовий запис за № 1278. [INFO] в шлюбі народилась друга дитина - [PERSON] , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 12.04.2011 року складено відповідний актовий запис за № 466. Позивач зазначив, що між сторонами виникали постійні суперечки та скандали, сспроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у вересні 2022р. їх відносини остаточно припинені. Позивач зазначив, що з вересня 2022р. Відповідач проживає окремо від родини в Соборному районні м. Дніпра. Вважає, що подальше подружне життя з Відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам та дітей й просить не надавати строк на примирення. На початку січня 2023р. Відповідач, що є матір`ю дітей, забрала їх до себе на тиждень, проте в зазначений строк не повернула та залишала в себе, при цьому Відповідач не здійснювала за дітьми належного догляду та виховання і Відповідач попри ці труднощі принципово відмовлялась повертати їх батьку, який має вільний час, постійний дохід, власне житло і допомогу своїх батьків для належного догляду, виховання та утримання дітей. Також, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь аліменти на утримання їх спільних дітей у розмірі 5000 грн., як наслідок заявленої Позивачем вимоги про про визначення місця проживання дітей з ним та відібрання їх у матері. Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явились, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини справи, зазначені Позивачем, пояснивши, що дійсно шлюбні стосунки між нею та чоловіком не склались, в них виникали постійні конфілкти та суперечки, а тому з вересня 2022р. вона живе окремо, при цьому домовилась з чоловіком, що діти будуть проживати з ним. Відповідач вказала, що вона дійсно згодом привезла дітей до себе і назад батьку не повернула, бо вважала, що їм буде краще жити з нею. Вона не має претензій до батька, вказує, що він турботливий, має житло, постійний стабільний дохід та вільний час для дітей. Відповідачка звернула увагу суду, що її емоційно-нестабільний стан обумовлений війною в України шкодить дітям. Вона вимушена залишати їх на тривалий час і тому приділяти їм увагу вона не взмозі. Вона вважає, що в інтересах дітей буде враще їх перебування на утриманні та вихованні батька, оскільки він має можливість займатись нормальним вихованням та утриманням дітей, на відміну від матері. Суд розцінює твердження Відповідача як визнання позовних вимог в цій частині. Крім цього, Відповідач зазначила, що вона заперечує проти стягнення з неї аліментів у заявленому Позивачем розмірі 5000 грн., оскільки її майновий стан не дозвляє їй сплачувати таку суму, на відміну від 1500 грн. Також, Відповідачка просила суд визначити порядок її спілкування з дітьми, однак своїм правом на пред`явлення такого позову не скористалась, тому суд вказану вимогу Відповідача не розглядав. Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги цілком відповідають інтересам дитини, а тому мають бути задоволені. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, встановив наступне. 30 вересня 2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1058. [INFO] в шлюбі народилась дитина - [PERSON] , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 30.10.2007 року складено відповідний актовий запис за № 1278. Також, [INFO] в шлюбі народилась ще одна дитина - [PERSON] , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 12.04.2011 року складено відповідний актовий запис за № 466. Між сторонами виникали постійні суперечки та скандали, спроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у вересні 2022р. остаточно припинені. З вересня 2022р. Відповідач проживає окремо від родини в Соборному районні м. Дніпра за адресою своєї реєстрації. На початку січня 2023 року Відповідач забрала дітей до себе на тиждень, проте в зазначений строк не повернула та залишала в себе. Відповідач не здійснює за дітьми належного догляду та виховання. Позивач у звязку з заявленою ним вимогою про визначення місця проживання дітей з ним, просив суд стягнути з Відповдача аліменти у розмірі 5000 грн. на утримання їх двох доньок. Враховуючи вказані обставини між сторонами виник спір, який вони вирішують в судовому порядку. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що фактичні взаємовідносини між подружжям припинені, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Майнового спору не заявлено. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачкою. З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. З позовної заяви вбачаться, що Позивач просить визначити місце проживання дітей з ним, оскільки між сторонами існувала домовленість, про місце проживання дітей з батьком, однак Відповідачем вона була порушена. У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відповідно до статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього … було визначено судом саме з відповідачкою. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Суд зауважує, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Однак для цього батьки повинні виявити інтерес до дитини та бажання відновити родинні звязки з дітьми, створивши всі умови для безпеченого життя дітей, забезпечивши їх достатніми умовами для їх розвитку і виховання, оскільки діти у такому віці наслідуюь=ть поведінку батьків, формують цінності, що складають основу в побудові їх особистості. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Судом встановлено, що батьком були створені належні умови для комфортного життя, розвитку та виховання дітей, про що свідчить у тому числі зі сторони Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради згода про задоволення позовних вимог та фактичне визнання Відповідачем обставин справи. Позивач звернувся із вимогою про стягення з Відповідача аліментів у розмірі 5000 грн. на утримання їх спільних дітей - [PERSON] та [PERSON] щомісячно до досягнення ними повноліття. Відповідач у своїх поясненнях заперечувала проти стягнення з неї аліментів у вказаному розмірі та зазначала, що згодна сплачувати аліменти на дітей у розмірі 1500 грн. Суд оцінюючи обставини справи, вимоги та заперечення сторін, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В положеннях ч. 2 ст. 182 СК України, зазначено наступне: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2023 рік», зазначено, що з 1 січня 2023р. прожитковий мінімум на одну особу для дітей віком від 6 до 18 років становить 2833 грн. Тобто, на загальний розмір прожиткового мінімуму на дві дитини віком від 6 до 18 років складає - 5 666 грн. Сторони мають дві дитини: [PERSON] [INFO] , якій на сьогоднішній день - 15 років та [PERSON] [INFO] , якій - 12 років. Позивач заявив вимогу про стягнення з Відповідача аліментів на утримання двох дітей у розмірі 5000 грн, що на кожну дитину становить по 2500 грн, тобто навіть менше ніж визначений Законом України мінімальний розмір на одну дитину. Заперечення Відповідача щодо заявленої Позивачем суми аліментів та згода сплачувати по 1500 грн. на дітей, судом не приймаються до уваги, оскільки цей розмір не відповідає вимогам ЗУ «Про державний бюджет України на 2023 рік» та не спрямований на захист інтересів дітей для їх гармонійного життя та розвитку. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Будь-які обставини, передбачені ст. 188 СК України, які звільняють матір від обов`язку утримувати свою дитину, відсутні. Отже, вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача аліменітів на утримання їх спільних дітей підлягає задоволенню у розмірі 5000 грн. Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів дітей, суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем, визначення місця проживання їх дітей - [PERSON] та [PERSON] з батьком, залишивши дітей на його утриманні та вихованні, про відібрання у матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав дітей та передання їх батьку - [PERSON] , як такому що самостійно виховує дітей та стягення на його користь з [PERSON] аліментів на утримання їх спільних дітей, у розмірі 5000 грн. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved