Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в обґрунтування позову вказавши наступне. Позивач у період 01.02.2014 по 31.10.2021 надав відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення - кімнату [ADDRESS] на загальну суму 17635 грн. 31 коп. Відповідач зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг належним чином не виконав. З огляду на вищезазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за зазначений вище період в розмірі 17635 грн. 31 коп. та понесені позивачем судові витрати зі сплату судового збору. На підтвердження існування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, останнім додано до позовної заяви довідку щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, розрахунок суми позову, складені працівниками Концерну. Ухвалою судді від 19.12.2022 позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із недоданням позивачем до позовної заяви документа щодо сплати судового збору. 23.01.2023 позивачем усунуто вищезазначений недолік позовної заяви. 31.01.2023 Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради на запит суду надано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідача: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 01.02.2023 відкрито провадження в справі, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання. В судові засідання представник позивача не з`явився, причин неявки суду не повідомив. В позовній заяві представник позивача просив справу розглядати за відсутності представника Концерну, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши заочний розгляд справи відповідно до\~ст. 281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши позовну заяву, дослідивши надані позивачем докази, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до статуту Концерну «Міські теплові мережі» основною метою його діяльності є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Правові відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, і фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, регулюються, зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері. Згідно ст. 322 Цивільного кодексу України\~власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено що власник або наймач житлового приміщення зобов`язані оплачувати комунальні послуги. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017 року) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно з п. 4 Правил користування тепловою енергією (надалі - Правила), користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Згідно з п. 13 Правил споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи тепло споживання. Проте, відсутність договору купівлі-продажу теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем не звільняє останнього від обов`язку оплатити фактично отриману ним теплову енергію. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 912/2369/18. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц. Разом з цим, вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем таких послуг. Згідно довідки та розрахунку Концерну «Міські теплові мережі» (а.с. 5 - 9) позивачем в період з 01.02.2014 по 31.10.2021 відповідачеві на адресу: [ADDRESS] були надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води на загальну суму 17635,31 грн. Проте, згідно інформації, наданої Управлінням державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на запит суду, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 16.10.2008 по 30.01.2023 (а.с. 20). Доказів того, що відповідач був власником або наймачем кімнати [ADDRESS] в період з 01.02.2014 по 31.10.2021, позивачем суду не надано. Не надано суду й доказів того, що відповідач фактично отримав (спожив) надані позивачем у зазначений період послуги саме в кімнаті [ADDRESS] . Відповідно до ст. 16\~ЦК України, ст. 4,\~5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові, речові та електронні докази, висновки експертів. Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Допустимими визнаються докази, що отримані в порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 2 ст. 80 ЦПК України передбачено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Стандарт доказування\~є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Отже, ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, несе позивач. З урахуванням того, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем послуг, наданих позивачем саме у кімнату [ADDRESS] в період з 01.02.2014 по 31.10.2021, у задоволені позову слід відмовити у повному обсязі. В силу приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed