Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просили розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначили, що 02.09.2011 між заявниками було зареєстровано шлюб. Від шлюбу заявники мають неповнолітню дитину. Причиною розірвання шлюбу є ті обставини, що спільне життя у заявників не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, відсутністю взаєморозуміння, втратою почуття любові, суперечливістю характерів. На думку заявників, подальше збереження шлюбу неможливе. В судове засідання заявники не з`явилися, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлялися належним чином. 16.03.2023 від [PERSON] до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про розгляд заяви у його відсутність, вимоги викладені в заяві про розірвання шлюбу підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. 16.03.2023 від [PERSON] до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про розгляд заяви у її відсутність, вимоги викладені в заяві про розірвання шлюбу підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлялась належним чином, 20.03.2023 від представника Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до канцелярії суду надійшла заява, в якій просила розглянути справу за відсутності представника Служби та при винесенні рішення виходити з інтересів малолітньої [PERSON] , 2013 року народження. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.09.2011 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] , актовий запис №1301. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від спільного шлюбу заявники мають неповнолітню дитину: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , актовий запис 1172. Заявники погодили між собою та закріпили умови договору між батьками про проживання, виховання та плату аліментів на дитину б/н від 28.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хіоніною Н.М., та зареєстрованого за № 445. Згідно з п.1.1 договору сторони досягли згоди про те, що у разі розірвання шлюбу їх спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , буде проживати з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3.6 договору вбачається, що аліменти сплачуються батьком щомісяця у виді твердої грошової суми, розмір якої за домовленістю сторін встановлений у розмірі 5000 грн, з урахуванням того, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пунктом 5.1 визначено, що батько має право безперешкодно спілкуватися з дитиною попередньо узгоджуючи в усній формі як по телефону так і особисто з матір`ю дитини час, період та місце їх спілкування як у присутності матері так без її присутності чи будь-яких інших осіб. Згідно з частиною третьою ст.293 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має дітей. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Положеннями Сімейного кодексу України, передбачено, що шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, у порядку, встановленому ст.109 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною третьою, четвертою ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, відповідно до частини першої статті 109 Сімейного кодексу України. Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Для захисту інтересів неповнолітніх дітей суд має перевірити зміст письмових договорів, які подружжя подає під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.109 СК України подружжя має право подати письмовий договір, в якому передбачити: з ким з них будуть проживати діти; яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо; умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст.10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною другою вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб». Положеннями статті 12 Конвенції проголошено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст.5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками неможливе і суперечить інтересам подружжя. Виходячи з вище викладеного, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved