Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

У травні 2022 року Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес страхування» (далі по тексту - позивач) звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якій позивач просить: - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» відшкодування 416 844,28 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 13 липня 2020 року між [PERSON] та Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, програма «VIP» №777.20.2542681, предметом договору є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Mercedes-Benz GLE 450 4 Matic», державний номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2020 року випуску, строк дії договору з 14 липня 2020 року по 13 серпня 2021 року, страхова сума 2 684 081,65 грн, франшиза - 0,00%. 13 червня 2021 року близько 01 годин 50 хвилин по проспекту Перемоги, 48, поблизу станції метро «Шулявська» в місті Києві сталась дорожньо - транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), а саме водій [PERSON] , керуючи автомобілем CHEVROLET SONIC, державний номерний знак [NUMBER] , не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Mercedes-Benz GLE 450 4 Matic, державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні даного ДТП. Відповідно до рахунку від 29 червня 2021 року СП ТОВ «Автомобільний Дім Україна - Мерседес Бенц» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mercedes-Benz GLE 450 4 Matic», державний номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2020 року випуску, становить 451 452,34 грн. В процесі ремонту, як вказано у позові, було виявлено приховані дефекти, перелік яких зазначено в листі СТО від 19 серпня 2021 року. Відповідно до рахунку від 19 серпня 2021 року СП ТОВ «Автомобільний Дім України - Мерседес Бенц» вартість ремонту прихованих дефектів вказаного вище транспортного засобу становить 93 891,94 грн. Позивач зазначає, що вартість відновлювального ремонту була підтверджена актом виконаних робіт від 06 вересня 2021 року №2100011890 СП ТОВ «Автомобільний Дім Україна - Мерседес Бенц» та становить 545 434,28 грн. Позивач відповідно до умов укладеного договору страхування здійснив виплату страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль «Mercedes-Benz GLE 450 4 Matic», державний номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2020 року випуску, у розмірі 545 344,28 грн відповідно до заяви [PERSON] . Як зазначено у позові, цивільно - правова відповідальність автомобіля CHEVROLET SONIС, яким керував відповідач, станом на 13 червня 2021 року була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» за полісом №ЕР/2037571232, ліміт відповідальності 130 000,00 грн, франшиза - 2 500,00 грн. 29 жовтня 2021 року ПАТ «НАСК «Оранта» було сплачено 128500,00 грн з призначенням платежу: «Стр.відшк. зг.регр.вимоги №5187/7-3-21-2457 від 20 липня 2021 без ПДВ». У зв`язку з чим, як стверджує позивач, зобов`язання відповідача щодо відшкодування шкоди становить 416 844,28 грн, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 травня 2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду до суті в порядку загального позовного провадження. В судове засідання 21 березня 2023 року представник позивача не з`явився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання 21 березня 2023 року не з`явився, відповідно до довідки поштового відділення, судова повістка повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Так, відповідно до пункту 3 частини 7 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Тобто, відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2020 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» та [PERSON] було укладено договір страхування № 777.20.2542681, страхова сума 2 684 081,65 грн, строк дії з 14 липня 2020 року по 13 серпня 2021 року. Предметом даного договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням, зокрема, транспортним засобом «Mercedes-Benz GLE 450 4 Matic», державний номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2020 року випуску. У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування. Під страховим ризиком визнається, зокрема дорожньо-транспортна пригода. Так, відповідно до наявної в матеріалах справи копії постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року у справі №761/23915/21, судом було встановлено, що [PERSON] 13 червня 2021 року о 00 годин 59 хвилин по проспекту Перемоги, 48, поблизу станції метро «Шулявська» в місті Києві, керуючи автомобілем Шевролет, державний реєстраційний номер [NUMBER] , не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Мерседес, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що призвело до механічного пошкодження обох транспортних засобів, тобто, порушив вимоги пункту 12.1, пункту 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року, яка набрала законної сили 03 серпня 2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. Згідно частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «НАСК «Оранта» на суму відшкодування - 130000,00 грн, франшиза - 1 500,00 грн (поліс №203751232). Відповідно до умов договір страхування № 777.20.2542681 від 13 липня 2020 року (пункт 9.1) при настанні страхового випадку Страховик визначає розмір збитку згідно з умовами цього договору. Відповідно до підпунктів 9.8.2.1. підпункту 9.8.2. пункту 9.8. договору страхування № 777.20.2542681 від 13 липня 2020 року страхувальником обрано опцію пріорітет СТО та надано рахунки, акти виконаних робіт Спільного підприємства у формі Товариства з додатковою відповідальністю «Автомобільний дім України - Мерседес Бенц». Згідно рахунку № 2121003934 від 29 червня 2021 року Спільного підприємства у формі ТДВ «Автомобільний дім України - Мерседес Бенц» вартість відновлювального ремонту автомобіля «MERCEDES-BENZ», державний номерний знак [NUMBER] , становить: 451 452,34 грн. В процесі ремонту було виявлено приховані дефекти. Відповідно до рахунку № 2121005176 від 19 серпня 2021 року Спільного підприємства у формі ТДВ «Автомобільний дім України - Мерседес Бенц» вартість ремонту прихованих дефектів автомобіля «MERCEDES-BENZ», державний номерний знак [NUMBER] , становить: 93 891,94 грн. Вартість відновлювального ремонту підтверджується актами виконаних робіт Спільного підприємства у формі ТДВ «Автомобільний дім України - Мерседес Бенц» на загальну суму 545 344,28 грн. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій страхових актів №3.21.2457-1 від 06 липня 2021 року та №3.21.2457-2 від 26 серпня 2021 року визначено розмір страхового відшкодування у 545 344,28 грн. Згідно платіжного доручення №ЦЩ04185 від 06 липня 2021 року та платіжного доручення №2476 від 26 серпня 2021 року позивач перерахував на рахунок Спільного підприємства у формі ТДВ «Автомобільний Дім України - Мерседес Бенц» суму вартості відновлювального ремонту у розмірі 545 344,28 грн Позивач стверджує, що страхова компанія, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, перерахувала на рахунок позивача вказану вище суму страхового відшкодування у розмірі 128 500,00 грн. Проте, як вказує позивач, розміру страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування №203751232 не вистачало для повного відшкодування шкоди, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР, відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі по тексту - Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV) визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно статті 29 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Так, як вже було зазначено, що позивач виплатив страхове відшкодування на виконання умов договору добровільного страхування у розмірі 545 344,28 грн, перерахувавши кошти на рахунок Спільного підприємства Товариства з додатковою відповідальністю «Автомобільний Дім Україна - Мерседес -Бенц», яка проводила відновлювальний ремонт пошкодженого застрахованого транспортного засобу, що підтверджується копіями платіжних доручень №№ ЦО04185 від 06 липня 2021 року та №2476 від 26 серпня 2021 року. Оскільки цивільно-правова відповідальність винної особи на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, позивач звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта» та отримав страхове відшкодування у межах ліміту страхової виплати - 128 500,00 грн. Отже, позивач, як страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, отримав від страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, страхове відшкодування у сумі 128 500,00 грн, проте зазначеної суми недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди. Враховуючи викладене, у позивача наявне право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, оскільки суми відшкодування за полісом цивільно-правової відповідальності недостатньо для відшкодування фактичних витрат позивача на відновлювальний ремонт транспортного засобу потерпілого. Вирішуючи даний спір по суті заявлених позовних вимог, суд враховує, що відповідач, як особа винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в силу статті 1194 ЦК України зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди, якою є вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, і страховою виплатою, яку виплатив страховик в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 1 статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15. Наведене в сукупності свідчить про те, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Суд ще раз зазначає, що відповідальність відповідача застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відшкодування за яким має особливості, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, правила статті 29 цього Закону покладають на страховика обов`язок у разі пошкодження транспортного засобу відшкодувати потерпілому не всі витрати, а лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у встановленому законом порядку. Тобто, даний Закон встановлює законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме, розмір страхової виплати визначається з урахуванням зносу автомобіля, що, у свою чергу, згідно статті 1194 ЦК України, покладає на винуватця обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у разі її недостатності. Саме такі страхові виплати були відшкодовані ПАТ «НАСК «Оранта» позивачу. Водночас, ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, визначений полісом обов`язкового страхування, не свідчить про те, що відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, яка виходить за межі відповідальності його страховика в силу положень статті 29 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6252,66 грн.

Outcome: approved