Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В обґрунтування позову зазначила, що під час спільного проживання позивача з відповідачкою, у них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачкою. Позивач вважає, що перебування його дочки з відповідачкою, негативно впливає на дитину, на її здоров`я, а також на її нормальний фізичний та духовний розвиток. Відповідачка вчиняла фізичне, економічне та психологічне насильство по відношенню до малолітньої дитини, у зв`язку із чим відносно останньої було винесено терміновий заборонний припис. Отже, вищевказані обставини є винятковими випадками про які йдеться у Принципу 6 Декларації прав дитини і свідчать про те, що дитина сторін не може у подальшому проживати разом з матір`ю. Проте, позивач, який проходить військову службу у Збройних Силах України має всі необхідні ресурси та можливості для того щоб забезпечити дитину всім необхідним, гарантувати їй повноцінний фізичний та духовний розвиток. Ухвалою судді від 10 лютого 2023 року відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.03.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та представник позов підтримали і позивач пояснив, що в кінці листопада 2022 року між відповідачкою і донькою [PERSON] виник конфлікт в ході якого мати вигнала дитину з дому. З даного приводу відносно відповідачки 27 листопада 2022 року інспектором з ювенальної превенції винесено заборонний припис строком на п`ять діб і від тоді дитина не спілкується з матір`ю. До даної події з донькою спілкувався і бачився рідко оскільки відповідачка чинила перешкоди. До цього часу донька не відвідувала жодних гуртків, а у минулому році за спільною згодою із дочкою він записав її до музичної секції по класу фортепіано та спортивну секцію. Починаючи з 27 листопада 2022 року дитина проживає за адресою [ADDRESS] разом з його батьками, оскільки він є військовослужбовцем і проходить військову службу у м. Чернігові де проживає на постійній основі. Раніше [PERSON] взагалі ніколи не спілкувалась з бабусею та дідусем, а зараз позитивно відгукується про них. З того моменту, як [PERSON] пішла від матері він з дитиною два місяці не проживав, а мати жодного разу не намагалась налагодити відносини із донькою, що і стало причиною звернення до суду. Проте, жодного разу він доньці не забороняв спілкуватись із матір`ю. Донька приїздить до нього на канікули та коли дистанційне навчання. Якщо позов буде задоволено він матиме право звільниться з військової служби за сімейними обставинами і повернеться проживати до доньки в смт. Короп, Чернігівської області, інакше якщо його переведуть на Донбас він не матиме змоги бачиться із дитиною. Відносно визначення місця проживання разом з дитиною вирішить у подальшому. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала оскільки обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, дитина повинна проживати вдома, а позивач зареєстрований у м. Києві, працює у м. Чернігові, а тимчасово проживає, як вказує позивач в смт. Короп. Відповідач залишив дитину на своїх батьків, які вже похилого віку і від народження з онукою не спілкувались. Де саме проживатиме донька з батьком позивач не знає. З народження доньки [PERSON] вона її виховує самостійно. Позивач жодним чином не виявляв бажання ні спілкуватись, ні виховувати дитину. У неї з донькою завжди складались дружні відносини. Дитину не била. Завжди, як мама слідкувала за її харчуванням та режимом дня. Вдома у [PERSON] окрема кімната, зроблено сучасний ремонт. Однак, наразі у доньки перехідний вік і вона не сприймає жодної заборони. Так, 27.11.2022 року між нею і донькою виникла конфліктна ситуація з приводу харчування, в ході якої [PERSON] вдарила її телефоном в обличчя на, що позивачка сказала піти погуляти і повернуться через п`ятнадцять хвилин, однак донька не повернулась, а зателефонувала батькові, а він у свою чергу до поліції. У зв`язку з чим відносно неї було винесено обмежувальний припис. Поведінка [PERSON] значно погіршилась коли вона перейшла проживати до бабусі з дідусем. Навчання дочка запустила, на поведінку в школі скаржаться вчителі. Після даного інциденту намагалась неодноразово примиритись з донькою, але вона слухавку не бере, а коли бачить біля школи ігнорує. Двічі зверталась до органу опіки та піклування Коропської селищної ради, Служби у справах дітей та до поліції із заявами про повернення дитини додому. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Комар Л.В. при вирішенні позовних вимог покладається на розсуд суду, оскільки під час розгляду виконавчим комітетом Коропської селищної ради питання визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] думки членів комісії розійшлись і, тому було прийнято рішення про визначення місця проживання дитини і з мамою і з татом враховуючи, які відносини склались з матір`ю дитини, а також те, що поруч із дитиною батька немає. Однак, враховуючи думку малолітньої [PERSON] , яка надала пояснення у суді позов підтримала. Малолітня [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що бажає проживати з батьком. 27.11.2022 року у них з мамою виник конфлікт в ході якого мама вигнала її з дому. Взагалі у них склались погані відносини оскільки мама розізлившись може виражатись нецензурною лайкою або вдарити рушником по спині. Також мама часто кричить. Наразі проживає у дідуся з бабусею в [ADDRESS] , а тато працює в м. Чернігові і вона їздить до батька на канікули, а також під час дистанційного навчання і він приїздить. Якщо буде визначено її місце проживання з батьком вона має намір з мамою налагодити відносини і спілкуватись. З батьком планують, що вона переїде на постійне місце проживання до м. Чернігова. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] власником якої є [PERSON] . Згідно термінового заборонного припису стосовно кривдника [PERSON] складеного інспектором з ювенальної превенції від 27.11.2022 року: 27.11.2022 року близько 10:00 години [PERSON] вчинила фізичне, економічне, психологічне насильство стосовно своєї доньки [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи 27.11.2022 року малолітня [PERSON] поліцією доставлена за адресою: [ADDRESS] , де проживає і досі. Згідно актів обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , проведених 28.11.2022 року та 30.11.2022 року за адресою [ADDRESS] на підставі заяв [PERSON] встановлено наступне. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації батьки позивача: [PERSON] , [INFO] - дідусь та [PERSON] , [INFO] - бабуся. Умови проживання дитини задовільні. В кімнатах прибрано. Опалення природним газом. Водопостачання не підведене. В будинку старі меблі, телевізор. Родина забезпечена продуктами харчування. Зі слів бабусі дитина проживає в кімнаті з нею, є ліжко для відпочинку. На час проведення обстеження 28.11.2022 року зі слів бабусі дитина перебувала у однокласниці, вчила уроки. 30.11.2022 року бабуся повідомила, що дитину відвезли до однокласниці для вивчення уроків. Дитина приходить додому перед сутінками. [PERSON] самостійна, має складний характер. У судовому засіданні встановлено, що позивач є військовослужбовцем. Згідно службової характеристики наданої 14.12.2022 року командиром роти [INFO] [PERSON] , за час служби у Збройних Силах України [PERSON] зарекомендував себе позитивно як дисциплінований, добросовісний працівник, здатний визначати головні напрямки в роботі та зосередити на них увагу. За характером врівноважений, витриманий, розсудливий. У спілкуванні ввічливий, тактовний, уміє уважно вислухати співрозмовника і викликати його на відвертість. Користується заслуженим авторитетом серед особового складу. Службою у Збройних Силах України дорожить. Відданий справі служінню українському народу (а.с. 12). Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні висновку органу опіки та піклування Коропської селищної ради враховуючи думку, психоемоційний стан малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги те, що визначення місця проживання дитини є не тільки визначення адреси, за якою буде проживати дитина, але і те, що визначення місця проживання включає щоденний догляд та виховання дитини, виконавчий комітет Коропської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , і з матір`ю [PERSON] і з батьком [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що спір між сторонами про визначення місця проживання дитини виник 27.11.2022 року. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а також в силу положень ч. 2 ст. 171 СК України дитина має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, тощо. Проте, Верховний Суд у постанові від 28.04.2022 року у справі № 395/6726/20 зробив правовий висновок що: «Враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини проживати з одним із батьків. Таким чином, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та в сукупності». Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Щодо посилань представника позивача на принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, згідно якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18) зроблено правовий висновок, що "Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого один із батьків не буде мати змоги брати участь у її вихованні.» Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року, справа № 6-15цс17. Проте, позивачем визначено місце проживання малолітньої дитини не за місцем його проживання або за конкретною адресою, а дитину фактично передано на виховання своїм батькам, а після ухвалення судового рішення позивач має намір визначити інше місце проживання з дитиною. Як визначає стаття 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Тобто залучення осіб до виховання дитини, передбачає, що батьки дитини не обмежуються при цьому в своєму праві на виховання дитини і продовжують реалізовувати таке право повноцінно, отримуючи додаткову допомогу від інших осіб. Відносно передачі дитини на виховання, то як визначає стаття 23-1 Закону України «Про охорону дитинства» у разі якщо у зв`язку із складними життєвими обставинами дитина тимчасово не проживає чи не може проживати із своїми батьками, іншими законними представниками, її утримання та виховання можуть здійснювати родичі, сім`я патронатного вихователя, центри соціально-психологічної реабілітації дітей, притулки для дітей служб у справах дітей, інші установи для дітей (незалежно від форми власності та підпорядкування), в яких створені належні умови для проживання, виховання, навчання та реабілітації дитини відповідно до її потреб. Проте, за своїм змістом такі дії є наближеними до передачі дитини на виховання іншим особам, аніж на просто залучення такої особи до її виховання, адже всю повноту обов`язку утримання і виховання такої дитини тимчасово бере на себе інша особа, а не батьки дитини. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ст. ст. 7, 19, 141, 153, 155, 160, 161 СК України, ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: dismissed