Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, 26.08.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON] було укладено договір кредиту № 1701/0808/98-029, відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 1701/0808/98-029 [PERSON] як "Іпотекодавець" передала в іпотеку домоволодіння - будинок житловий з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позичальник не належним чином виконав взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на домоволодіння іпотекодавця. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ "Альфа Банк" на нерухоме майно, є відповідне затвердження в п.п. 12.3.1. Договору іпотеки № 1701/0808/98-029-Z-1 від 26.08.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 25 травня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Сведбанк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за договором, відповідно до якого права вимоги були відступлені на ПАТ "Дельта Банк". В свою чергу, згідно договору від 15 червня 2012 року, ПАт "Дельта Банк" продав кредитні договори ПАТ "Альфа-Банк". Таким чином, законним власником будинку за адресою: [ADDRESS] є АТ "Альфа Банк" (на даний час назва банку змінена - АТ «СЕНС БАНК»). Позивач звернувся до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення. однак колишній власник продовжує користуватися житловим приміщенням та відмовляється добровільно виселятися. Тому позивач звернувся до суду та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 22.02.2023 року представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Пилипакою С.А. було подано відзив на позовну заяву. Зазначає, що позовна заява є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном, у разі її задоволення, має фактичним наслідок позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Вказує, що якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Відтак, враховуючи, що право власності на будинок зареєстроване на підставі договору дарування задовго до укладення кредитного договору та договору іпотеки, позбавити відповідачів права користування таким житлом є незаконним. Тому у задоволенні позову просить відмовити. 09.03.2023 року представник позивача подав до суду додаткові пояснення. Зазначає, що предметом даної справи є не виселення з предмету іпотеки, а позов власника до осіб, які незаконно проживають в будинку, який є власністю позивача без жодної правової підстави. Звертає увагу суду, що в даній справі предметом позову є не виселення, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Позов просить задоволити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими. Представник позивача в судове засідання не з`явилася. Подала заяву, згідно якої позов підтримала та просив справу розглядати без її участі. Відповідачі вчетверте не з`явилися в судове засідання. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Пилипака С.А. не з`явився в судове засідання. Третя особа [PERSON] вчетверте не з`явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання, відповідачі та треті особи є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року, а також рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення у справі «Пономарьов проти України»). Суд вважає, що поведінка відповідачів протягом періоду перебування справи у провадженні суду свідчить про те, що вони не мають інтересу до справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати особисті пояснення учасників з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ у порядку спрощеного позовного провадження, вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів. Представник третьої особи- органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 26.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 1701/0808/98-029, відповідно до якого банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 1701/0808/98-029 [PERSON] як "Іпотекодавець" передала в іпотеку: домоволодіння - будинок житловий з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позичальник не належним чином виконав взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на домоволодіння іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 12.3.1 Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 12.3.1. Договору іпотеки №1701/0808/98-029-Z-l від 26.08.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудовий спосіб стягнення). За змістом ч. 2,3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя прирівнюється за своїми правовими наслідками до відповідного застереження в іпотечному договорі, а іпотечне застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Таким чином, закон пов`язує виникнення права в іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у разі настання відкладальної обставини. Отже зміст ст. 12, 36 Закону України «Про іпотеку» дає підстави стверджувати, що договір іпотеки (в якому міститься іпотечне застереження), так само як і договір про задоволення вимог іпотекодержателя (укладений до моменту порушення зобов`язання), є правочинами з відкладальною обставиною, адже виникнення в іпотекодержателя права на звернення стягнення обумовлене фактом невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання та/або фактом порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором. Таким чином, суть позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки полягає в тому, що він є добровільним і може бути реалізований не інакше, ніж на підставі спільно укладеного договору про задоволення вимог. Приватний нотаріус Плетньов В.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 61044969 від 21.10.2021 року. Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2021 р. № 280430472, було зареєстровано право власності за AT "Альфа-Банк", а саме на: домоволодіння, будинок житловий з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, законним власником будинку за адресою: [ADDRESS] , став AT «Альфа Банк», а нині нова назва банку - АТ «СЕНС БАНК». Втративши право власності на домоволодіння, відповідачі втратили і право користування майном. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно довідки, виданої Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, в домоволодінні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: - [PERSON] , 2012 р.н. р.н.; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . Малолітня [PERSON] , 2012 р.н., зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. Окрім того суд звертає увагу на ту обставину, що згідно умов кредитного договору від 26.08.2008 року (п.6.1.9) позичальник зобов`язується не допускати протягом дії цього Договору випадків набуття дитиною права власності або користування предметом іпотеки. У випадку настання такої події позичальник зобов`язаний протягом двадцяти календарних днів отримати згоду органу опіки та піклування на вчинення щодо предмету іпотеки будь-яких дій. Однак, всупереч умовам договору, у будинку була проведена реєстрація дитини. Та навіть після цього позичальник не виконав вимоги Договору щодо отримання відповідного висновку органу опіки та піклування. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь- яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Окрім того, малолітня/неповнолітня дитина не має майнових прав на нерухоме майно, що перебуває у власності позивача. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 6112738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги». Втративши право власності на будинок відповідачі втратили право користування майном. Відповідачами до матеріалів справи не було долучено жодного доказу, що спірний будинок є їх єдиним місцем проживання, та що станом на дату судового розгляду відповідачі постійно проживають в спірному майні. В матеріалах справи містяться докази наявного у відповідачів майна (на праві приватної особистої власності), тому буде помилково вважати, що спірний будинок є єдиним місцем проживання відповідачів. Відповідачі в судовому порядку вищезазначене не спростували та відповідних доказів не надали. Так, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухома майно у [PERSON] на праві спільної приватної власності є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відтак, будинок, який перебуває у власності позивача, не є єдиним місцем проживання відповідачів. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. № 2402-ІІІ визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на наведене, за змістом ч.1 ст. 405 ЦК України та зазначених вище норм ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 156 ЖК УРСР вбачається, що особистий сервітут на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням виникає та існує лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших Формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. AT «Альфа-Банк» не надавав своєї згоди на реєстрацію в будинку неповнолітньої (малолітньої) особи. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІ1 «Про охорону дитинства» (в редакції Закону від 26 квітня 2001 року №2402-111) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 12 Закону України від 2 червня 2005 року №2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції Закону від 2 червня 2005 року №2623-IV) вимагає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. При укладенні договору іпотеки права дитини порушені не були. Дитина не була власницею та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не була зареєстрована за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно. У постанову Касаційного Цивільного Суду від 02.09.2020 року у справі № 755/18091/18 зазначено: «При укладенні договору іпотеки права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувались нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки і, отже, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібне, оскільки перереєстрація права власності на предмет іпотеки не призвела до зменшення чи обмеження існуючого права на користування вказаним житлом дітей, адже діти набули права користування цим житлом як члени сім 'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці." Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст. 383, cт. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім ї. Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це зняття з реєстраційного обліку відповідачів після визнання їх такими, що втратили право користування майном. що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів можливо виключно в судовому порядку. Відповідно до правових висновків Верховного суду (постанова ВС від 16.11.2016 р.) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. Аналогічні доводи на задоволення позову викладені у постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц. З наведеного вбачається, що у випадку набуття права власності на нерухомість у передбачений законом спосіб, новий власник вправі вимагати від осіб, які проживають та користуються таким майном, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Вищевказана позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного Суду в постанові від 27.05.2020 у справі № 759/12425/18: «Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві». Зважаючи на наведену практику ЄСПЛ, судом у рішенні були наведені мотиви, виходячи з яких він дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, та зазначено, чому суд не приймає до уваги доводи іншої сторони. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved