Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, скасування відомостей. Посилалася на те, що вона з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2010 року по 17 вересня 2020 року. В шлюбі, 14.12.2012 року за рахунок спільних коштів подружжя придбали у власність квартиру [ADDRESS] , титульним власником якої за спільною згодою став відповідач [PERSON] . Вказує, що 14 лютого 2020 року [PERSON] без її відома та згоди здійснив реєстрацію у їх спільному житлі, свого рідного брата [PERSON] . 27 вересня 2022 року [PERSON] без відома позивача та згоди зняв [PERSON] з реєстрації місця проживання у вищевказаній квартирі. 10 жовтня 2022 року позивач звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради з заявою про скасування реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , як таку, що здійснена без позивача, як співвласника майна, згоди та про поновлення її реєстрації у вказаному житлі. 13 жовтня 2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради було надано позивачу відповідь за № і16/05-02/6, відповідно до змісту якої зняття [PERSON] із зареєстрованого місця проживання відбулась у відповідності з пунктом 1 статті 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» за заявою власника житла приватної форми власності. Щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , Департаментом роз`яснено, що така реєстрація відбулась у відповідності до ст.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, за згодою власника житла - [PERSON] . Позивач вважає, що зняття Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради її, як співвласника майна - квартири [ADDRESS] , з реєстрації місця проживання у зазначеному житлі є неправомірним. Також є неправомірним реєстрація Департаментом у вказаному житлі без її письмової згоди [PERSON] , що має своїм наслідком визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд: Визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради про зняття [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з зареєстрованого місця проживання за адресою [ADDRESS] . Відомості про зняття [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з зареєстрованого місця проживання за адресою [ADDRESS] скасувати; Визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради про реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] , року народження, за адресою [ADDRESS] , скасувати. Від представника відповідача Департаменту надання адміністративних послух ЧМР через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказано, що позовну заяву не визнає, вважає її безпідставною та просить відмовити у її задоволенні. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд, об`єктивно, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено і сторонами не оспорюється, що з відповідачем [PERSON] позивач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2010 року по 17 вересня 2020 року /а.с.12-15/. 14.12.2012 року було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , титульним власником якої за спільною згодою став відповідач [PERSON] /а.с.18-19/. Однак, суд звертає увагу, що дана квартира була придбана у шлюбі між позивачем та відповідачем [PERSON] . Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Верховний суд у постанові від 09.07.2021 року у справі № 161/8116/19 зазначив, що конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. У іншій постанові від 05.08.2022 року у справі № 442/3303/20 Верховний суд зазначив, що сам по собі факт реєстрації права власності на будинок за одним із подружжя (відповідачем) не свідчить, що це майно належить лише цій особі. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 2 ст.68 СК України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а тому їм обом, в рівній мірі, належить право на володіння, користування та розпорядження цим майном. Після придбання житла позивач разом з чоловіком та малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , почали мешкати у вказаній квартирі. Реєстрація їх з сином місця проживання у квартирі [ADDRESS] відбулась 19.08.2014 року, а [PERSON] - 14.02.2020 року. 14 лютого 2020 року [PERSON] без відома позива та згоди здійснив реєстрацію у їх спільному житлі, свого рідного брата [PERSON] /а.с.20/ 27 вересня 2022 року [PERSON] без відома позивача та згоди зняв [PERSON] з реєстрації місця проживання у вищевказаній квартирі /а.с.21/. 10 жовтня 2022 року позивач звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради з заявою про скасування реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , як таку, що здійснена без позивача, як співвласника майна, згоди та про поновлення її реєстрації у вказаному житлі. 13 жовтня 2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради було надано позивачу відповідь за № і16/05-02/6, відповідно до змісту якої зняття [PERSON] із зареєстрованого місця проживання відбулась у відповідності з пунктом 1 статті 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» за заявою власника житла приватної форми власності. Щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , Департаментом роз`яснено, що така реєстрація відбулась у відповідності до ст.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, за згодою власника житла - [PERSON] /а.с.22/. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст.18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Відповідно до ст.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207 (втратили чинність 22.03.2022 року) для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, окрім іншого, документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї. Аналіз зазначених норм права свідчать на користь висновку про те, що зняття з реєстрації місця проживання особи в житлі здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, а реєстрація місця проживання особи - за згодою всіх співвласників житла. За таких обставин, реєстратор, здійснюючи реєстраційну дію по реєстрації місця проживання особи чи зняття з реєстраційного обліку повинен визначити форму власності житла, в якому відбувається реєстрація чи зняття з реєстрації, та встановити всіх співвласників. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] , позивач [PERSON] не втратила право власності на спірну квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , оскільки була набута ними під час шлюбу, за спільні кошти подружжя. Отже їм обом, в рівній мірі, належить право на володіння, користування та розпорядження цим майном. Окрім того, суд приймає до уваги рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.02.2023 року, яке набрало законної сили 06.03.2023 року. Даним рішенням визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] . Припинено право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , залишивши її у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] /а.с.61-62/. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial