Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

09 грудня 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом доТовариства з обмежиною відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит -Капітал» з участю третіх осіб на стороні відповідача, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича та приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходько Юрія Михайловича про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у якому просить визнати виконавчий напис№25032, виданий 19 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. щодо стягнення заборгованості з [PERSON] на користь Товариства з обмежиною відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит -Капітал» заборгованості, що не підлягає виконанню. Судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2022 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що в січні 2022 року з Єдиного державного реєстру боржників дізналася, що до неї приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю.М. було відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] від 12 травня 2021 року. Виконавче провадження було відкрите та здіснено примусове виконання на підставі виконавчого напису, реєстраційний № 25032, що вчинений 19 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., де з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» стягнуто заборгованість, яка виникла на підставі Кредитного договору №457608 від 19 січня 2020 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», правонаступником всіх прав та обов`язків якого за Договором відступлення права вимоги №ККЛУ - 16112020 від 16 листопада 2020 року перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Позивач вважає, що даний виконавчий напис було вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства. Приватний нотаріус при вчиненні спірного виконавчого напису не перевірив безспірності стягнення грошових коштів, а саме: не отримав від сторін первинні документи щодо видачі кредиту, що є підставою вважати, що заборгованість не є безспірною. Крім цього, нотаріус не перевірив наявність підтвердження належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги стягувача про усунення порушень. Відтак, просить визнати вищевказаний виконавчий напис, таким, що не підлягає виконанню. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, разом з поданням позову направила на адресу суду заяву, якою позов підтримує, справу просила розглянути у її відсутністі. Проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак 17 лютого 2023 року на адресу суду надіслав клопотання (вх.№838) про зменшення судових витрат на правничу допомогу. Відзиву на позов не подав. Третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю. М. у судове засідання не з`явився, на електрону адресу суду надіслав заяву (вх.№ЕП-115 від 27 січня 2023 року) про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача, суд, у відповідності до вимог ст.ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу у відсутності сторін та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12 липня 2022 року, актовий запис №344 [PERSON] змінила пізвище на «Тополя». 19 січня 2020 року між позивачем [PERSON] ( [PERSON] ) та ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» був укладений кредитний договір №457608. За Договором відступлення права вимоги №ККЛУ-16112020 від 16 листопада 2020 року право вимоги за даним договором перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. 19 лютого 2021 року вчинений виконавчий напис № 25032 про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості на підставі Кредитного договору №457608 від 19 січня 2020 року. Стягнення заборгованості за період з 16 листопада 2020 року по 24 грудня 2020 року що складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 5000 грн., простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 11174 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями (нараховано з 19 лютого 2020 року до 16 листопада 2020 року) - 1540 грн. 12 травня 2021 року на підставі вказаного вище виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю.М. відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER]. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з пп.2.1 п.2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №207/1587/16 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №308/11193/16-ц. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені «Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі також - Перелік, Постанова КМУ №1172). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку. Згідно п. 1 Постанови КМУ №1172 вказано процедуру стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім цього, підставою вчинення виконавчого напису, з урахуванням судових рішень про про визнання незаконною та нечинною постанови КМУ №662 від 26 листопада 2014року, в частині доповнення Переліку новим розділом про «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», міг бути лише оригінал нотаріально посвідченого договору. Як слідує з матеріалів справи, кредитний договір, на підставі якого було вчинено виконавчий напис № 25032 від 19 лютого 2021року, укладений між [PERSON] та ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», не був нотаріально посвідчений. У виконавчому написі вказано, що строк платежу за кредитним договором настав. Вказано, що стягнення заборгованості проводиться за період з 16 листопада 2020 року по 24 грудня 2020 року. Крім цього, відсутні дані, які б підтверджували безспірність розміру заборгованості. Вищевикладене свідчить про те, що включена до виконавчого напису нотаріуса заборгованість не була безспірною. Також відсутні підтвердження про повідомлення позивача щодо наявної заборгованості. Враховуючи наведене, вчинений виконавчий напис приватного нотаріуса необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи долю судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так позивачем понесені витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги від №22121, актом приймання- передачі послуг №1 від 08 грудня 2022 року. Відповідно до частин першої - третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Саме таких висновків щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2022року між адвокатом Яресько Т.В. та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги. У заяві позивач просила вирішити питання про судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України. 17 лютого 2023 року на адресу суду надійшло клопотання директора представника ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» Бабич В.І. про зменшення витрат на професійну правничу допомогу внаслідок не співмірності, відповідно до якого відповідач вважає, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу не підтверджено належними та допустимим доказами, заявлений розмір витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн., які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, а тому, на думку відповідача, розмір таких витрат має бути зменшено. У розумінні положень ч.5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі№904/4507/18, провадження № 12-171гс19). У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч.4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Касаційного Цивільного суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, 02 листопада 2020 року у справі № 922/3548/19 та 18.11.2020 у справі № 923/1121/17. При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved