Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором банківського вкладу «VIP» від 05 липня 2012 року, яка складається з: суми вкладу 76 252, 80 доларів США, 10 % річних, нарахованих за сумою вкладу, - 84 782, 50 доларів США, 3 % річних за порушення зобов`язання щодо повернення вкладу, - 15 793, 73 доларів США, 3 % річних за порушення зобов`язання щодо нарахування процентів, - 6 667, 50 доларів США, пені за незаконне списання коштів, згідно з абзацом другим підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ, - 32 094, 50 доларів США, а всього суму у розмірі 215 591, 03 доларів США, що за курсом, встановленим Національним банком України станом на 12 жовтня 2021 року (26, 36 грн / долар США), дорівнює 5 682 979, 55 грн. В обґрунтування позову вказано, що 05 липня 2012 року сторонами дистанційно було укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP», за яким позивач передав відповідачу суму у розмірі 56 336, 35 доларів США, під 10 % річних з капіталізацією, для розміщення на депозитному рахунку / картці № [NUMBER] . У квітні 2014 року банк в односторонньому порядку зупинив нарахування процентів на вклад, який станом на 05 квітня 2014 року з нарахованими процентами складав 76 252, 80 доларів США. 15 травня 2014 року банк прийняв рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ «КБ «ПриватБанк», а вклад позивачеві не повернув. Наразі із засобів масової інформації позивач дізнався, що 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» начебто було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів АТ КБ «ПриватБанк». При цьому банк, порушуючи ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», без відома та дозволу вкладників ініціював здійснення переказу грошових коштів «кримських вкладників» на рахунки вказаного Товариства, яка не мала ліцензії на надання фінансових послуг. 01 жовтня 2021 року позивач направив засобами поштового зв`язку заяву про розірвання депозитних договорів та повернення грошових коштів, підтвердити чи спростувати інформацію щодо переведення грошових коштів на рахунки ТОВ «Фінілон». Відповідач ніяким чином не відреагував на заяву позивача і грошові кошти не повернув. Відповідач у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи, вказав, що не є належним відповідачем у справі, оскільки, дійсно 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, відповідно до умов якого електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу та ТОВ ФК «Фінілон», у тому числі договір № SAMDN01000726931630 (26358613481200) від 05 липня 2012 року, який є предметом спору. Отже, первісний боржник - банк - змінений на нового - ТОВ ФК «Фінілон». Окрім цього, представник банку вказав у відзиві, що оскільки банк не є боржником за депозитним договором, який є предметом спору, відсутні підстави для нарахування та стягнення з нього відсотків за цим договором. Також позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що розмір відсоткової ставки за даним договором складає 10 % річних. Банк стверджує, що виконав своє зобов`язання щодо перерахування на рахунку ТОВ «Фінілон» грошових коштів [PERSON] , яка вказана у витязі з електронного додатка до договору і включає нараховані відсотки на дату переведення боргу. Зазначено у відзиві, що позивач 31 січня 2017 року подав заяву про повернення внеску по договору № SAMDN01000726931630 (26358613481200) від 05 липня 2012 року, яка зареєстрована банком 10 лютого 2017 року, тому договір розірвано через два банківські дні на підставі заяви позивача - 15 лютого 2017 року. Також матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався з вимогою про повернення коштів 17 листопада 2014 року, тому і вимога про нарахування 3 % річних, починаючи з цієї дати, є безпідставним. Відтак обов`язок повернути такі грошові кошти не виникав, на переконання сторони відповідача, і відсутнє прострочення виконання зобов`язання зі сторони банку та неможливість застосування ст. 625 ЦК України. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 6 667, 50 доларів США, які він нарахував на суму відсотків, але їхнє нарахування може бути здійснене лише на тіло депозиту. Окрім того, безпідставне нарахування позивачем 3 % річних здійснено за межами строку позовної давності. Жодних платіжних документів, які б банком не були виконані або виконані з помилками, позивач не подавав, незаконних списань коштів з рахунку позивача відповідачем не було здійснено. У своїй відповіді на відзив представник позивача зазначила, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений без участі кредитора - [PERSON] , тому не встановлює нові права та обов`язки для нього, даним договором не надано право кредитора вимагати повернення боргу саме у ТОВ «ФК «Фінілон». У вказаному договір відсутня будь-яка норма про права кредитора до нього боржника, зокрема, не встановлено право кредитора щодо звернення з вимогою про повернення вкладу з нарахованими процентами саме до нового боржника. Тому кредитор не втратив свого прав вимоги до первісного божника, тому банк є належним відповідачем у справі. Також, згідно з відповіддю стороною позивача, даний договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року є дискримінаційним, оскільки порушує конституційні права і свободи людини і громадянина. АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» грубо порушив конституційні права «кримських» вкладників, зокрема позивача, оскільки укладенням даного договору дискриміновано право на безперешкодне отримання своїх вкладів на першу вимогу саме від банку - первісного боржника, а Товариство незаконно заволоділо грошима вкладників з Криму. Грошові кошти / банківські вклади, які знаходилися у банку, є власністю вкладників і банк повинен був безперешкодно повернути ці кошти вкладникам, а не передавати їх без відома і дозволу власників невідомій компанії. Відповідач не надав повного пакету документів для підтвердження додержання письмової форми договору (зокрема, не надано документи видані ТОВ «ФК «Фінілон», які підтверджують внесення суми). Також вказано, що домовленості між сторонами (кредитором і боржником-банком) про припинення зобов`язання не було, оскільки між сторонами не було укладено додаткового договору (новації) про заміну боржника, інші підстави, передбачені законом також відсутні. Відповідно до банківської виписки по рахунку сторона позивача визначила, що відсоткова ставка по договору № SAMDN01000726931630 від 05 липня 2012 року становить 10 %. Також у відповіді представник відповідача наполягає, що відповідач не підтвердив розірвання депозитних договорів, грошові кошти не повернув, а отже депозитні договору не закінчили свого строку дії. Рішення суду про розірвання договорів немає. Порушення щодо неповернення банківського вкладу є триваючим, строки позовної давності не поширюються на вимоги вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Доводи відповідача про здійснення перерахунку 3 % річних лише за три роки є недоцільним та неаргументованим. У договорах між сторонами відсутня домовленість про договірне списання суми вкладу та нарахованих відсотків на рахунки ТОВ ФК «Фінілон», тому банк винний у здійсненні помилкового переказу на рахунок Товариства без доручення клієнта, тобто без законних підстав. Не погоджуючись із доводами сторони позивача, у запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вказав, що банк не несе зобов`язань за депозитним договором № SAMDN01000726931630 (26358613481200) від 05 липня 2012 року, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником, посилаючись на те, що ст. 521 ЦК України регламентує лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні, тобто самого договору про переведення боргу, але не «форму» погодження кредитора на переведення. Згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним кодексом України прямо не передбачено право кредитора надавати попередню згоду на переведення боргу. Згода надана кредитором, у тому числі, яка надана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого кредитора (тобто як юридичний факт, що породжує цивільні правовідносини), до яких відноситься також і «мовчазна» згода, після укладення договору про переведення боргу між первісним та новим боржником, свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному правовідношенні з новим боржником. Представник відповідача стверджує, що отримання згоди від кредитора до моменту укладення договору про переведення боргу є лише «логічним» аспектом та не є «юридично визначеним», тобто прямо встановленим Законом. Інші наведені доводи дублюють висновки сторони у відзиві. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 21 жовтня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 26 жовтня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку /а. с. 27-28/. 22 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача на позов /а. с. 31-54/. 23 грудня 2021 року також засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь сторони позивача на відзив банку /а. с. 55-62/. 03 лютого 2022 року представник позивача подала до суду клопотання про закриття підготовчого провадження, а представник відповідача і клопотання про закриття підготовчого провадження, і заперечення на відповідь на відзив /а. с. 65, 66-74, 75/. 03 лютого 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено розгляд по суті справи /а. с. 77/. 26 липня 2022 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення у справі та клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість у судовому засіданні в Київському апеляційному суді у справі № 759/212/20 /а. с. 83-85, 86/. 03 листопада 2022 року від представника позивача на електронну поштову скриньку суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача і його представника на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів /а. с. 89-94, 95-98/. 27 березня 2023 року представник відповідача подав заяву про розгляд справи за відсутності представника, заперечує щодо задоволення позову і просить відмовити з підстав наведених у відзиві. У судове засідання сторони, враховуючи подані представниками заяви, а також представник третьої особи не з`явилися. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 05 липня 2012 року сторонами укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP» № SAMDN01000726931630, згідно з яким вкладник передав банку суму у розмірі 56 336, 35 доларів США, для розміщення на депозитному рахунку / картці № [NUMBER] . Станом на 08 жовтня 2014 року на рахунку [PERSON] , за вкладом Депозит VIP від 05 липня 2012 року, обліковувалася сума у розмірі 76 252, 80 доларів США, згідно з довідкою № 15255768 від 08 жовтня 2014 року /а. с. 7/. Кабінетом Міністрів України на засіданні 18 грудня 2016 року прийнято рішення про входження Держави до капіталу ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі рішення Правління Національного банку України від 18 грудня 2016 року № 498-рш/БТ виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 18 грудня 2016 року № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» /а. с. 12/. 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів /а. с. 11, 12/. 10 лютого 2017 року засобами поштового зв`язку до банку надійшла заява [PERSON] , датована 31 січня 2017 року, про повернення його внеску по депозитному договору № SAMDN01000726931630 або укладення нового депозитного договором за цим вкладом /а. с. 47/. Проте, листом від 14 березня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170211/900 на № 330183 від 11 лютого 2017 року банк повідомив, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів. Також вказано, що Правлінням банком розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя. Просив поставитися із розумінням та надати додатковий час для розгляду ситуації, про вжиті заходи та прийняте рішення банк зобов`язався невідкладно повідомити /а. с. 11/. Аналогічного змісту відповідь була надана [PERSON] банком 19 квітня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170414/7406 на № 593009 від 14 квітня 2017 року /а. с. 13/. Листом від 04 липня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170703/52 на № 895028 від 02 липня 2017 року банк повідомив, що не у змозі виконати вимоги [PERSON] , посилаючись на прийняття Правлінням Національного банку України постанови «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташованої на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260, згідно з якою банки зобов`язані припинити діяльність своїх відокремлених підрозділів, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів /а. с. 15/. 01 жовтня 2021 року [PERSON] направив засобами поштового зв`язку на адресу банку заяву про розірвання депозитних договорів, які укладені між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», та повернення вкладів з процентами /а. с. 19/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. У пункті 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів. Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів. Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. У пункті 3.3 глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260, оскільки згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Відповідно до частини третьої статті 95 Цивільного кодексу України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства. Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Судом встановлено, що 15 лютого 2017 року договір банківського депозиту № SAMDN01000726931630 від 05 липня 2012 року розірвано, оскільки 10 лютого 2017 року банком отримано заяву [PERSON] про повернення суми вкладу з нарахованими відсотками. Аналогічна правова позиція сформована у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 757/10991/19-ц (провадження № 61-2639св22), 29 березня 2023 року у справі № 757/56446/20-ц (провадження № 61-245св23), де Суд погодився з висновками апеляційної інстанції про те, що договори банківського вкладу було розірвано за власною ініціативою вкладника після отримання банком (з урахуванням вихідних днів) заяви про розірвання договорів та повернення вкладів. Доводи представника позивача про необхідність врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, не заслуговують на увагу, оскільки, на відміну від вказаної справи, у цій справі або іншій справі щодо цього предмету спору не ухвалювалося рішення суду про розірвання між сторонами договору банківського вкладу. Визнаючи, що договір банківського депозиту розірвано за заявою вкладника, банк не повідомив його про те, що грошові кошти можна отримати, натомість листом від 14 березня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170211/900 на № 330183 від 11 лютого 2017 року банк проінформував, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів. Також вказано, що Правлінням банком розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя. Просив поставитися із розумінням та надати додатковий час для розгляду ситуації, про вжиті заходи та прийняте рішення банк зобов`язався невідкладно повідомити /а. с. 11/. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертається увага, що стягнення трьох відсотків річних згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України не є неустойкою у розумінні статті 549 цього Кодексу, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тому до таких вимог застосовується загальний строк позовної давності, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так як банк не повернув суму депозитного вкладу разом з нарахованими відсотками вкладнику після розірвання договору, що стало підставою для звернення до суду, за період невиконання обов`язку виплати грошових коштів вкладника з 16 лютого 2017 року, строк позовної давності тривав по 17 лютого 2020 року. Проте позивач звернувся до суду з позовом 21 жовтня 2021 року, що вбачається з штампу вхідної кореспонденції суду на першому аркуші позовної заяви, датованої від 12 жовтня 2021 року. Таким чином, за заявою представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у задоволенні вимоги про стягнення трьох відсотків річних суд відмовляє. Виходячи з розрахунку 10 % щорічних за договором з вкладом у розмірі 56 336, 35 доларів за період з 05 липня 2012 року по 15 лютого 2017 року (за 55 місяців), нараховано відсотки у розмірі 25 868, 42 долари США, а загалом сума становить - 82 204, 77 доларів США. Отже, банк не виплатив суму депозиту з нарахованими відсотками своєму вкладнику, а перерахував грошові кошти позивача, які знаходилися на його банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», на рахунок ТОВ «Фінілон» без законних на те підстав. Доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що належним боржником перед [PERSON] є ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», на яку банком було переведено борг, згідно з умовами договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди [PERSON] на заміну боржника АТ КБ «ПРИВАТБАНК на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не містять, в зв`язку із чим доводи банку про те, що він не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними з позивачем 05 липня 2012 року, та не несе перед ним відповідальності, є безпідставними. Відповідно до п. 32.1. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Згідно з абзацом другим пункту 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі помилкового переказу з рахунка неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати відповідну за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Судом встановлено, що позивач є неналежним платником платежу, здійсненого банком без законних на те підстав на рахунок ТОВ «Фінілон», тому банк несе відповідальність за помилкові перекази 18 листопада 2014 року, докази проведення яких надано представником відповідача 24 січня 2023 року /а. с. 105/. Разом з тим, цим Законом, норми якого є чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, і Цивільним кодексом не визначено, який кредит вважається короткостроковим для застосування положень цієї статті, тому перевірити, чи відповідають умови споживчого кредиту по продукту «Картка Універсальна» з розміром процентної ставки у 42, 00 % річних таким вимогам суд не має можливості. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2021 році (2 270, 00 грн), коли позивач звернувся до суду із цим позовом - 11 350, 00 грн, оскільки вимоги позову у частині підлягають задоволенню, але позивач при поданні позовної заяви його не сплачувала на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», застосування якого спростовується встановленими під час розгляду обставинами справи. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial