Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила перевести на неї права та обов`язки покупця відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого 18 грудня 2020 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.М., зареєстрованого в реєстрі за №\~2637, як такої, що має переважне право купівлі цього житлового будинку, вартістю 312375 грн.; припинити право власності [PERSON] на цей житловий будинок та визнати за нею право власності на нього. В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником частки житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Інша частка цього житлового будинку та земельної ділянки на праві власності належали [PERSON] , частки співвласників у натурі їм не виділялися. У грудні 2020 року вона дізналася, що у даний будинок стали в`їжджати сторонні особи, які повідомили, що вони придбали цей житловий будинок та є його власниками. У подальшому їй стало відомо, що 16 грудня 2020 року державним реєстратором Гостомельської міської ради (далі державний реєстратор) Тарнавською С.В. проведено реєстраційну дію за №\~55740236 щодо виділення належної [PERSON] частки вказаного будинку в одну інвентарну одиницю за адресою: [ADDRESS] , у результаті чого у [PERSON] виникло право на цілу частку житлового будинку, хоча виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області рішення про присвоєння належній [PERSON] частині цього будинку нової адреси: [ADDRESS] , не приймалося. Посилалася на те, що за наслідками розгляду її скарги, у якій вона оскаржувала рішення, зокрема, державного реєстратора Тарнавської С.В. від 16 грудня 2020 року за №\~55740236, про державну реєстрацію прав на майно, наказом Міністерства юстиції України від 15 листопада 2021 року №\~4102/5 рішення державного реєстратора Тарнавської С.В. від 16 грудня 2020 року за №\~55740236 скасовано. Проте, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] значиться власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що відчуження [PERSON] частини житлового будинку відбулося без урахування ст. 362 ЦК України, чим порушене її (позивача) переважне право на придбання спірного майна, тому на неї повинні бути переведені права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку, визнано за нею право власності на цей житловий будинок та припинено право власності [PERSON] на це нерухоме майно. Позивач [PERSON] та її представник позивача адвокат Головненко Д.О. у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, останній у позовній заяві просив суд розглянути справу за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд здійснювати розгляд справи за її відсутності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] з підстав зазначених у відзиві на позов, у якому вона, посилалася на те, що на підставі рішення від 04 вересня 2012 року Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №\~2-4026/11, вона отримала у приватну власність частку земельної ділянки, кадастровий номер 3210600000:00:007:1479, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , іншу частку цієї земельної ділянки було виділено у власність її колишньому чоловіку [PERSON] , встановлено між ними конкретний порядок користування вказаною земельною ділянкою, а також майном, залишеним у спільному користуванні членів колишнього подружжя. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 15 вересня 2012 року, задоволено її позовні вимоги щодо поділу майна подружжя шляхом визнання за нею права приватної власності та виділу в натурі їй частки домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] , тому в силу положень ст. ст. 364, 367 ЦК України право спільної часткової власності на домоволодіння припинилося ще у вересні 2012 року. Крім того, посилалася на те, що наказом Міністерства юстиції України за №\~4102/5 від 15 листопада 2021 року, на який посилається позивач [PERSON] у частині її вимог про скасування рішень, прийнятих приватним нотаріусом Іваненко О.В., у тому числі щодо реєстрації за [PERSON] права власності на житловий будинок, було відмовлено із посиланням на те, що рішення приватного нотаріуса Іваненка О.В. є такими, що прийняті відповідно до законодавства. Таким чином, компетентним органом підтверджено правомірність укладення між нею та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Іваненком О.В., зареєстрованого в реєстрі за №\~2637, який станом на дату розгляду справи є чинним, у судовому порядку договір недійсним не визнавався. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чернишенко А.М. у судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Трегуб О.А. подала до суду відзив на позов, у якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 362 ЦК України позивачем [PERSON] не виконано обов`язку щодо внесення на депозитний рахунок суду коштів для дотримання гарантій покупця одночасно з пред`явленням цього позову, а також не вжито необхідних дій з метою встановлення дійсної (ринкової) вартості спірного нерухомого майна для внесення відповідної суми коштів на депозит суду одночасно з пред`явленням нею позову, з метою недопущення порушення інтересів [PERSON] , як добросовісного набувача майна. Також вважає, що позивач [PERSON] не набула статусу співвласника відчуженого майна, тому вона не є носієм переважного права на придбання частки житлового будинку, оскільки зі змісту норми ч. 5 ст. 362 ЦК України слідує, що передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. Співвласниками житлового будинку були подружжя [PERSON] та [PERSON] , право спільної часткової власності на житловий будинок яких припинилося на підставі рішення суду від 04 вересня 2012 року у справі №\~2-4026/11 шляхом поділу цього майна в натурі. Позивач не мала переважного права на придбання цього майна, оскільки правовий статус такого майна змінився внаслідок його поділу в натурі, тому позовні вимоги є необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] адвокат Трегуб О.А. у суді позов не визнала, надала пояснення аналогічні викладеному, просила суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко О.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, пояснення на позов до суду не подавав. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст.4, 5 ЦПК України). У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Згідно із ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У ч. 1 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Тобто співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч. 2 ст. 367 ЦК України). Судом встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року, ухваленим у цивільній справі №\~2-4026/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку земельної ділянки та встановлення порядку користування земельною ділянкою, позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Цим рішенням суду здійснено поділ в натурі житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами у [ADDRESS] , відповідно до першого варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 10 травня 2012 року, а саме: виділено у власність [PERSON] : підвал 1-1 площею 40,0 м2, коридор 1-5 площею 4,0 м2, житлову кімнату 1-6 площею 21,4 м2, кухню 1-7 площею 11,1 м2, санвузол 1-8 площею 5,7 м2, житлову кімнату 1-11 площею 20,8 м2, житлову кімнату 1-12 площею 21,9 м2, інженерне устаткування, вбиральню, огорожу, що становить частку від усього домоволодіння; виділено у власність [PERSON] : підвал 1-2 площею 15,5 м2, сходову 1-3 площею 1,9 м2, гараж 1-3 площею 30,5 м2, вітальню 1-4 площею 14,3 м2, котельню площею 5,2 м2, сходову 1-10 площею 13,1 м2, підсобне приміщення 1-13 площею 4,0 м2, житлову кімнату 1-14 площею 24,3 м2, санвузол 1-15 площею 5,4 м2, інженерне устаткування, огорожу, що становить частку від усього домоволодіння. Зазначеним судовим рішенням також вирішено залишити в загальному користуванні сторін: газопровід від газового стояка до врізки газопровіда; водопровід від будинку до врізки водопровіда; каналізацію від будинку до каналізаційного люка. Зобов`язано [PERSON] замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-1 і 1-2, 1-5 і 1-4, 1-11 і 1-10, 1-12 і 1-10; у приміщенні 1-4 площею 14,3 м2 влаштувати кухню. Зобов`язано [PERSON] у приміщенні 1-7 площею 11,1 м2 влаштувати котел; у приміщенні 1-6 прорізати дверний проріз з влаштуванням подвійних дверей; у приміщенні 1-11 у вікні прорізати дверний проріз з влаштуванням сходової площадки і марша; між приміщеннями 1-11 і 1-12 прорізати дверний проріз. Також рішенням суду визнано за [PERSON] право власності на частку земельної ділянки загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер 3210600000:00:007:1479, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 17 травня 2011 року, виданого на ім`я [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Встановлено конкретний порядок користування земельною ділянкою площею 0,0600 га по [ADDRESS] згідно із першим варіантом висновку судової будівельно технічної експертизи від 10 травня 2012 року та виділено [PERSON] та [PERSON] кожному у користування по частки цієї земельної ділянки площею 300 м2. Дане рішення суду набрало законної сили 15 вересня 2012 року. 06 лютого 2013 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області розглянуто заяву [PERSON] про роз`яснення рішення суду від 04 вересня 2012 року у справі №\~2-4026/11. Зі змісту цієї ухвали суду вбачається, що суд роз`яснив, що третім абзацом резолютивної частини рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку земельної ділянки та встановлення порядку користування земельною ділянкою за [PERSON] визнано право власності на підвал 1-1 площею 40,0 м2, коридор 1-5 площею 4,0 м2, житлову кімнату 1-6 площею 21,4 м2, кухню 1-7 площею 11,1 м2, санвузол 1-8 площею 5,7 м2, житлову кімнату 1-11 площею 20,8 м2, житлову кімнату 1-12 площею 21,9 м2, інженерне устаткування, вбиральню, огорожу, що становить частку від усього домоволодіння. Дана ухвала суду набрала законної сили 18 лютого 2013 року. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 25 квітня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування частки житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лисогором О.А., зареєстрований в реєстрі за №\~1062. За умовами цього договору дарування [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла безоплатно у власність частку домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту п. п. 2, 7 вказаного договору дарування вбачається, що майно, яке є предметом цього договору, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] згідно із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року у справі №\~2-4026/11. Цього ж дня, 25 квітня 2019 року, між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лисогором О.А., зареєстрований у реєстрі за №\~1063. За умовами цього договору дарування [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла безоплатно у власність частку земельної ділянки загальною площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також із змісту п. п. 1.2, 3.5 вказаного договору дарування земельної ділянки вбачається, що майно, яке є предметом цього договору, є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року у справі №\~2-4026/11. Із Інформаційної довідки 289422269 від 09 грудня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що приватним нотаріусом приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лисогором О.А., на підставі зазначеного вище договору дарування було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . 18 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.М., зареєстрований в реєстрі за №\~2637. Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок загальною площею 124,9 м2, житловою площею 64,1 м2, що розташований у [ADDRESS] . Згідно із умовами п. 9 цього договору, продаж житлового будинку за згодою сторін було вчинено за 312375 грн. У п. 11 договору купівлі-продажу житлового будинку, продавець [PERSON] своєю письмовою заявою стверджує той факт, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , є її особистою приватною власністю. Із Інформаційної довідки 289421966 від 09 грудня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.М., на підставі зазначеного договору купівлі-продажу було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . 15 листопада 2021 року за наслідками розгляду скарги [PERSON] наказом Міністерства юстиції України за №\~4102/5, зокрема, скасовано рішення державного реєстратора Тарнавської С.В. від 16 грудня 2020 року за №\~55740236, яким було відкрито розділ на житловий будинок [ADDRESS] , за №\~2250569332106, внесено запис про право власності на нього за №\~39740441 за [PERSON] . Також із змісту цього наказу Міністерства юстиції України вбачається щодо оскарження рішень, прийнятих приватним нотаріусом Іваненком О.В., то вони не підлягають скасуванню, оскільки приймалися в результаті вчинення нотаріальних дій щодо переходу права власності від однієї особи до іншої на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору дарування частки земельної ділянки. За змістом ст. ст. 364, 367 ЦК України поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі №\~501/2148/17 зробив висновок, що поняття поділ та виділ не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд вважає, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року у цивільній справі №\~2-4026/11 право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами у [ADDRESS] , припинилося. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Враховуючи наведені обставини справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача [PERSON] про те, що частки співвласників на спірне майно в натурі не виділялися спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, якими підтверджується факт поділу домоволодіння в натурі та визнання права власності на відповідне майно за [PERSON] та [PERSON] , з одночасним встановленням режиму користування земельною ділянкою, яка залишена у їх спільній частковій власності на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року у цивільній справі №\~2-4026/11. Водночас із аналізу положень ст. 362 ЦК України слідує, що передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. Метою встановлення переважного права учасника спільної часткової власності в цивільному законодавстві є створення конструкції, за допомогою якої співвласники мають можливість: трансформувати правовий режим спільної власності в односуб?єктну власність або збільшити належну частку; не допускати інших осіб до складу учасників спільної часткової власності. Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими, тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Враховуючи наведене, суд погоджується з позицію відповідача [PERSON] щодо відсутності правових підстав вважати порушеним право позивача [PERSON] на придбання спірного майна, оскільки співвласниками майна, які були носіями переважного права щодо купівлі частки у домоволодінні до набрання законної сили рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року у цивільній справі № 2-4026/11 були лише [PERSON] та [PERSON] . Крім того, у ч. ч. 4, 5 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 18 постанови №\~5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав роз`яснив, що під час розгляду позову про переведення на підставі ст. 362 ЦК України прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним із порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2019 року у справі №\~638/4200/16-ц та у постанові від 19 травня 2021 року у справі №\~761/37049/15-ц вказав, що, пред`являючи позов про переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу частки майна у праві спільної часткової власності, позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Невиконання позивачем цієї умови є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] , пред`являючи до суду позов про переведення\~прав і\~обов`язків покупця\~за договором\~купівлі-продажу\~частки майна\~у праві\~спільної часткової\~власності, доказів про внесення нею на депозитний рахунок суду грошових коштів, щоб компенсувати відповідачу [PERSON] позбавлення її права власності на нерухоме майно, яке вона набула на підставі договору купівлі-продажу укладеного із [PERSON] , суду не надала. Доводів відповідачів не спростувала. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2012 року право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] припинено, позивач [PERSON] , вважаючи, що цей будинок належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачу [PERSON] та вона (позивач) як співвласник цього майна має переважне право на придбання його частки, доказів про внесення нею на депозитний рахунок суду грошових коштів компенсації відповідачу [PERSON] позбавлення її права власності на майно, суду не надала, суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed