Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] у травні 2008 р. звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Тисменицької міської ради про встановлення порядку користування земельною ділянкою. У квітні 2009 р. позивачка збільшила позовні вимоги, просила визнати недійсним рішення Тисменицької міської ради від 22.12.2008 про затвердження акту комісії від 14.11.2007 та надання дозволу [PERSON] на проведення земельно-кадастрової інвентаризації по виготовленню технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки. У червні 2011 р. позивачка збільшила позовні вимоги, просила: 1) визнати нечинним рішення Тисменицької міської ради від 29.03.2010 про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та передачу в приватну власність [PERSON] двох земельних ділянок; 2) визнати недійсними видані [PERSON] державний акт серії ЯЛ № 271662 на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] з кадастровим номером 2625810100:01:016:0206 та державний акт серії ЯЛ № 271663 на право власності на земельну ділянку площею 0,0667 га для ведення особистого селянського господарства на [ADDRESS] з кадастровим номером 2625810100:01:016:0207. Заявлені вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 14.11.2007 комісією за участю представників міської ради та спеціалістів земельного відділу складено акт, згідно якого зроблено розрахунок площі земельних ділянок для обслуговування співвласниками будинковолодіння по [ADDRESS] своїх часток будинковолодіння. Комісією рекомендовано провести розподіл земельної ділянки, належної до будинковолодіння, загальною площею 0,1742 га відповідно до часток у будинковолодінні, а саме: закріпити за [PERSON] земельну ділянку площею 0,1167 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,05 га, для ведення ОСГ площею 0,0667 га), за [PERSON] земельну ділянку площею 0,0418 га, за [PERSON] земельну ділянку площею 0,0157 га. Дана комісія працювала без її участі як землекористувача, тому вона не може погодитися з її висновками. На протязі 10 років вона користується земельною ділянкою площею 0,07 га, що підтверджується квитанціями про сплату земельного податку, тому їй не може бути виділена земельна ділянка меншою площею. Рішенням Тисменицької міської ради від 22.12.2008 затверджено акт комісії від 14.11.2007 та надано дозвіл [PERSON] на проведення земельно-кадастрової інвентаризації по виготовленню технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки для: а) будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,05 га, б) ведення ОСГ площею 0,0667 га. Вказаним рішенням порушено її законні права та інтереси як землекористувача, оскільки затверджено незаконний акт, складений без її участі, видача якого стала підставою для звернення її до суду з позовом. Тисменицька міська рада, знаючи про наявність судового спору, будучи відповідачем у даній справі, рішенням від 29.03.2010 затвердила матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передала в приватну власність [PERSON] дві земельні ділянки, а саме: площею 0,0500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,0667 га для ведення особистого селянського господарства. Міська рада не могла передати у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення ОСГ площею 0,0667 га, оскільки цільове призначення земельної ділянки є для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно генерального плану (схеми) Івано-Франківського ОБТІ станом на 29.11.1967 по [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] ) значиться присадибна ділянка площею 1686,70 кв.м. Тобто земельна ділянка відноситься до категорії земель громадської та житлової забудови, оскільки на ній розміщені два житлові будинки та господарські будівлі, тому передача у власність частини земельної ділянки для ОСГ є незаконною. На підставі вказаного незаконного рішення [PERSON] отримав два державні акти, які слід визнати недійсними. Позивачка та її представник адвокат Павликівська Г. М. у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Стецюк С. С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Оскаржувані рішення Тисменицької міської ради від 22.12.2008 про затвердження акту комісії від 14.11.2007 та надання дозволу [PERSON] на проведення земельно-кадастрової інвентаризації по виготовленню технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та рішення від 29.03.2010 про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та передачу в приватну власність [PERSON] земельної ділянки є законними. Сторона позивача не надала належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності цих рішень та недійсності виданих відповідачу державних актів. Передана у приватну власність [PERSON] земельна ділянка площею 0,1167 га відповідає його частці в будинковолодінні [ADDRESS] , що складає 67/100. Просили відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат Лютан З. Й. у судовому засіданні визнав позовні вимоги про визнання незаконними двох рішень Тисменицької міської ради та визнання недійсними виданих [PERSON] двох державних актів; не визнав вимогу про встановлення порядку користування земельною ділянкою в зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів для вирішення даної вимоги. Вважає незаконним акт узгоджувальної комісії від 14.11.2007, який не містить підписів співвласників будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Посилався на те, що узгоджувальна комісія узгоджує межі земельних ділянок суміжних землекористувачів, а не площі окремих земельних ділянок при розподілі земельної ділянки між співвласниками будинковолодіння, у цьому випадку має бути погодження всіх співвласників. Крім того, незаконною є передача у власність [PERSON] частини земельної ділянки для ОСГ в зв`язку з відсутністю зміни цільового призначення земельної ділянки. Наголосив, що основним для вирішення даного земельного спору є рішення Тисменицького районного суду від 29.06.2016 про реальний поділ будинковолодіння [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Щодо часткового задоволення позову не заперечував. В останні судові засідання представник відповідача [PERSON] не з`явився, у поданій суду заяві від 08.11.2022 просив завершувати розгляд справи у відсутності сторони. Представник відповідача Тисменицької міської ради в судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві від 19.02.2021 відповідач просив розглядати справу без участі свого представника, заявлені до міської ради вимоги вважав необґрунтованими, просив відмовити в їх задоволенні та прийняти законне і обґрунтоване рішення. Ухвалою від 16.11.2011 суд зупинив провадження в справі до залучення до участі в справі правонаступника померлого відповідача [PERSON] . Ухвалою від 05.10.2012 суд відновив провадження в справі. Ухвалою від 02.04.2013 суд залучив до участі в справі правонаступника померлого відповідача [PERSON] , яким є [PERSON] . Ухвалою від 17.09.2013 суд зупинив провадження в справі до вирішення цивільної справи № 352/2369/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 9/100 частин домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою від 12.05.2014 суд відновив провадження в справі. Ухвалою від 02.10.2014 суд зупинив провадження в справі до вирішення цивільної справи № 352/1125/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виділ в натурі частки домоволодіння та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право власності. Ухвалою від 26.12.2016 суд відновив провадження в справі. Ухвалою від 13.11.2017 суд зупинив провадження в справі до завершення касаційного провадження в цивільній справі № 352/1125/14-ц. Ухвалою від 30.09.2019 суд поновив провадження в справі та призначив підготовче засідання в рамках розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 01.06.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Заслухавши вступне слово сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Установлено, що рішенням від 03.04.2007 (т.1, а.с.6-7) Тисменицький районний суд Івано-Франківської області визнав право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , а саме: за позивачкою [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,66 кв.м та літню кухню Б площею 24,4 кв.м у порядку спадкування за законом після померлого батька [PERSON] ; за відповідачем [PERSON] на літню кухню Б-1, 1987 року забудови, загальною площею 63,9 кв.м, що використовується під житло по [ADDRESS] ; за первісним відповідачем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 28,5 кв.м у порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON] . На час звернення позивачки до суду з даним позовом [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 31.07.2007 був власником 67/100 будинковолодіння по [ADDRESS] ; [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 29.08.2007 був власником 9/100 вказаного будинковолодіння; [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 29.10.2008 була власником 24/100 будинковолодіння. Права власності сторін зареєстровані Івано-Франківським ОБТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] успадкував належні останньому 9/100 частин будинковолодіння, його право власності 15.04.2014 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Указані обставини встановлені рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29.06.2016 у справі № 352/1125/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виділ у натурі частки домоволодіння та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними свідоцтв про право власності на нерухоме майно (т.2, а.с.212-220), яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.10.2016 та залишено без змін постановою Верховного Суду від 04.09.2019 (т.3, а.с.8-12). Цим рішенням суд провів реальний поділ між сторонами будинковолодіння по [ADDRESS] та відмовив у позові [PERSON] про визнання незаконними свідоцтв про право власності на нерухоме майно. У рамках розгляду даної справи суд установив, що станом на час виникнення спірних правовідносин (листопад 2007 р.) земельна ділянка, яка належить до вказаного будинковолодіння, має площу 0,1742 га, що підтверджується кадастровим планом земельної ділянки за 2007 р., виготовленим Тисменицьким відділом Івано-Франківської регіональної філії ДП ЦДЗК (т.1, а.с.28). Згідно кадастрового плану 0, 0138 га (0,0090 + 0,0048) займають два житлові будинки, решту 0,1604 га прибудинкова територія. Першим оскаржуваним рішенням від 22.12.2008 «Про розгляд заяв» Тисменицька міська рада затвердила акт комісії від 14.11.2007 та надала дозвіл відповідачу [PERSON] на проведення земельно-кадастрової інвентаризації по виготовленню технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки для: а) будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0500 га, б) ведення особистого селянського господарства площею 0,0667 га (т.1 а.с.114). Відповідно до акту від 14.11.2007, копія якого міститься на а.с.8 т.1, а належно засвідчена копія на а.с.136 (зв. ст.) т.3, комісією в складі депутата міської ради Шкрумиди О. Р., спеціалістів земельного відділу [PERSON] , [PERSON] розглянуто заяви громадян [PERSON] і [PERSON] про розподіл будинковолодіння по [ADDRESS] (очевидно, мова йде за розподіл належної до будинковолодіння земельної ділянки). Після обстеження вказаного будинковолодіння та розгляду наданої документації, а саме: рішення Тисменицького районного суду від 03.04.2007, проведеного ОБТІ розрахунку ідеальних часток у загальній власності на будинковолодіння, кадастрового плану, виготовленого Тисменицьким відділом Івано-Франківської регіональної філії ДП ЦДЗК, комісія зробила розрахунок площі земельних ділянок для обслуговування своєї частки будинковолодіння на підставі ст. 120 ЗК України, згідно якої при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Комісія рекомендувала провести розподіл земельної ділянки, належної до будинковолодіння, загальною площею 0,1742 га відповідно до часток у будинковолодінні, а саме: закріпити за [PERSON] земельну ділянку площею 0,1167 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,05 га, для ведення ОСГ площею 0,0667 га), за [PERSON] земельну ділянку площею 0,0418 га, за [PERSON] земельну ділянку площею 0,0157 га. Суд зазначає, що комісія розглядала заяви лише двох співвласників будинковолодіння, заява [PERSON] не розглядалась, акт комісії складено без відома та участі позивачки як співвласника частини будинковолодіння і землекористувача. Суд наголошує, що в акті від 14.11.2007 мова йде за розподіл присадибної ділянки для обслуговування співвласниками будинковолодіння по [ADDRESS] своїх часток будинковолодіння. Тому рекомендація комісії щодо закріплення за [PERSON] земельної ділянки площею 0,1167 га, з якої 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0667 га для ведення ОСГ, суперечить земельному законодавству. Згідно генерального плану (схеми) від 12.09.1954 р., з виправленнями станом на 29.11.1967, копія якого підшита на а.с.192 т.3, а наданий позивачкою оригінал суд оглянув у судовому засіданні, по [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] значиться присадибна ділянка площею 1686,70 кв.м, що дорівнює 0,168670 га, користувачами якої були [PERSON] та [PERSON] (дід та батько позивачки і відповідача [PERSON] ). Із вказаної площі земельної ділянки під будівлями 124,30 кв.м, двір 370,5 кв.м, під садом 1191,90 кв.м, у тому числі лишки 591,50 кв.м. З копії генерального плану (схеми) (т.3, а.с.193) вбачається, що на підставі рішення виконкому районної ради в 1955 р. присадибна ділянка по [ADDRESS] площею 1095,20 кв.м 03.05.1955 зареєстрована за [PERSON] . Станом на 1967 рік у користуванні останнього була присадибна ділянка загальною площею 1686,70 кв.м (1095,20 + 591,50 лишків). При цьому суд зазначає, що генеральний план (схема), копія якого долучена [PERSON] та міститься на а.с.108 т.1, не стосується спірної земельної ділянки. З наявної у матеріалах справи (т.1, а.с.88) інформації Тисменицької міської ради від 30.09.2008 р. вбачається, що згідно даних земельно-облікових книг (початок реєстрації 2002 р.) міської ради за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] обліковуються земельні ділянки площами по 0,07 га кожна для будівництва та обслуговування житлового будинку, за які дані землекористувачі сплачували земельний податок. Таким чином, суд установив, що спірна земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,1742 га, яка знаходиться в центрі м. Тисмениця, має статус присадибної ділянки та відноситься до земель житлової забудови з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджує також викопіювання з генерального плану м. Тисмениця (т.1, а.с.30). Другим оскаржуваним у рамках даної справи рішенням від 29.03.2010 «Про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації земельних ділянок [PERSON] » Тисменицька міська рада затвердила відповідачу матеріали земельно-кадастрової інвентаризації земельних ділянок по виготовленню технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та передала у приватну власність [PERSON] земельні ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] площею 0,0500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0667 га по [ADDRESS] (т.2, а.с.99). На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідач [PERSON] отримав два державні акти від 04.04.2011, які позивачка оспорює, а саме: державний акт серії ЯЛ № 271662 на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] з кадастровим номером 2625810100:01:016:0206 та державний акт серії ЯЛ № 271663 на право власності на земельну ділянку площею 0,0667 га для ведення особистого селянського господарства на [ADDRESS] з кадастровим номером 2625810100:01:016:0207. Засвідчені копії державних актів підшиті на а.с.89-90 т.2. Відповідно до вимог ст. 20 ЗК України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами державної влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування. У рамках розгляду справи суд установив відсутність будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували зміну цільового призначення частини присадибної ділянки площею 0,1742 га, якою користуються сторони. Відповідачі [PERSON] та Тисменицька міська рада, які посилались на законність оскаржуваних рішень, таких доказів, зокрема, відповідного рішення органу місцевого самоврядування, суду не надали. З огляду на відсутність доказів щодо зміни цільового призначення частини присадибної ділянки, суд критично оцінює наявну в технічній документації відповідача довідку Тисменицької міської ради від квітня 2010 р. про землекористування [PERSON] (т.3, а.с.143), згідно якої останній з 1997 р. користується земельною ділянкою площею 0,0667 га, наділеною для ведення особистого селянського господарства, та земельною ділянкою площею 0,0500 га, наділеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] . Статтею 21 ЗК України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. У відповідності з вимогами ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)\~визнання прав; б)\~відновлення стану\~земельної ділянки,\~який існував\~до порушення\~прав,\~і запобігання\~вчиненню дій,\~що порушують\~права або\~створюють небезпеку\~порушення прав; в)\~визнання угоди\~недійсною; г)\~визнання недійсними\~рішень органів\~виконавчої влади\~або органів\~місцевого самоврядування; ґ)\~відшкодування заподіяних\~збитків; д)\~застосування інших,\~передбачених законом,\~способів. З урахуванням викладеного суд установив, що оскаржувані рішення відповідача Тисменицької міської ради та видані відповідачу [PERSON] на підставі рішення від 29.03.2010 два державні акти суперечать вказаним вимогам земельного законодавства та порушують права інших землекористувачів присадибної ділянки на [ADDRESS] власників будинковолодіння, що знаходиться на цій земельній ділянці, зокрема позивачки [PERSON] . При цьому суд зазначає, що наявний у технічній документації відповідача [PERSON] , засвідчену копію якої останній надав суду лише в кінці судового розгляду справи, тобто через одинадцять років після заявлення позивачкою відповідних вимог, акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 29.03.2010 (т.3, а.с.140), в якому суміжні землекористувачі [PERSON] та [PERSON] погодили межі двох земельних ділянок [PERSON] , на що представник відповідача посилався на підтвердження законності передачі земельних ділянок у власність відповідачу, не має правового значення при вирішенні даного земельного спору. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14-ц, стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсними оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування та виданих на підставі другого рішення державних актів. Суд зазначає, що первісна позовна вимога про встановлення порядку користування земельною ділянкою до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав. У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відтак,\~право користування\~земельною ділянкою\~визначається відповідно\~до часток\~кожного з\~власників нерухомого\~майна,\~яке знаходиться\~на цій\~земельній ділянці,\~якщо інше\~не було\~встановлено домовленістю\~між ними. Однак, у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч. 5 ст. 319 ЦК України). Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 497/1137/17, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника в нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Згідно вимог п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з наступними змінами) у резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо (п. 18-1 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7). У рамках розгляду даної справи суд установив відсутність погодженого між сторонами порядку користування спірною земельною ділянкою. Однак, зважаючи на те, що позивачка під час підготовчого провадження не підтримала клопотання, яке вона заявила в первісній позовній заяві, про призначення земельно-технічної експертизи для встановлення порядку користування земельною ділянкою, вказану експертизу суд не призначав. З огляду на це суд позбавлений можливості визначити варіанти користування спірною земельною ділянкою відповідно до часток кожного з трьох власників будинковолодіння. При цьому суд критично оцінює посилання представника позивача на запропоновану стороною схему розподілу, яка міститься на а.с.166 т.2. Пропонований розподіл земельної ділянки, що виготовлений Прикарпатським земельним центром без урахування часток власників будинковолодіння, не може вважатись належним і допустимим доказом. Таким чином, за результатами розгляду наявного між сторонами земельного спору суд відмовляє у задоволенні первісної позовної вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою та задовольняє позовні вимоги про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та виданих на підставі другого рішення державних актів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 20,\~21,\~120,\~152\~ЗК України,

Outcome: partial