Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в особі представника Балагурак В.В., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 22 січня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №ТЕАWGK0000000004, у відповідності до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 28600 доларів США на термін до 22 січня 2028 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконував, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Тернопільського міськрайонного суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідача. 12.05.2009 Тернопільським міськрайонним судом було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Поряд з тим зазначив, що винесення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12.05.2009 не виконано боржником, прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 23457, 91 доларів США. У зв`язку із зазначеними порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач за період з 22.09.2019 по 13.09.2022 має заборгованість, яка складається з 3 % річних від простроченої суми в розмірі 2095, 79 доларів США. А тому, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка складається з 3 % річних від простроченої суми за період 22.09.2019 по 13.09.2022 в розмірі 2095, 79 доларів США, а також понесені судові витрати. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. 17.02.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не визнає пред`явлені позовні вимоги, заперечує проти задоволення позову і вважає, що вимоги позивача є незаконні та необгрунтовані, а також у позивача відсутнє право на звернення до суду. Так, в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду від 30.12.2022 зазначено, що 08.12.2022 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Позовна заява до суду підписана та подана представником - Балагурак В.В., повноваження якої підтверджуються Довіреністю, де зазначено, що Довіреність є чинною строком до 30.11.2022. Тобто, на день подання позову, строк дії довіреності закінчився. За таких обставин, у відповідності до ст.185 ЦПК України позовна заява повинна бути повернута позивачу. У позовній заяві також зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до суду і рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12.05.2009 винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, але дане рішення не виконано боржником. Зазначена інформація є неточною та неповною, якою позивач намагається ввести суд в оману. Так, позивач в 2009 році звертався до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми боргу за договором кредиту № ТЕАWGK0000000004 від 22.01.2008 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням від 12 травня 2009 року у справі №2-160 Козівського районного суду (а не Тернопільського міськрайонного) Тернопільської області (https.77revestr.court.qov.ua/Review/5282781) позовні вимоги були задоволені. На виконання зазначеного рішення він виселився з житлового будинку, що був предметом іпотеки та передав позивачу документи та ключі. Тобто, позивач скористався правом, наданим йому ст.1050 ЦК України, заявивши вимогу про дострокове погашення кредиту. Позивач у позовній заяві стверджує, про виникнення у нього нового грошового зобов`язання на підставі рішення від 12 травня 2009 року у справі №2-160 Козівського районного суду, а тому у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем такого зобов`язання просить стягнути борг нарахований на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, а саме 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 2095, 79 доларів США, але, рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Поряд з тим, відповідач зазначив, що у вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся в суд з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.01.2008 № ТЕАWGK0000000004. Рішенням Борщівського районного суду від 23 травня 2016 року у справі №607/15788/15-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/55752293) позов було задоволено частково. Рішенням апеляційного суду у Тернопільській області від 13.09.2016 (https://revestr.court.gov.ua/Revlew/61384112) рішення Борщівського районного суду від 23 травня 2016 року скасовано та ухвалене нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду у Тернопільській області від 13.09.2016 встановлено, що рішення Козівського районного суду від 12.05.2009 вступило в законну силу 23.05.2009, а з позовом банк в суд звернувся знову аж 21.09.2015, тобто більше як через п`ять років, чим допустив порушення ст.257 ЦК України. Крім того, в нормах Цивільного Кодексу України відсутнє поняття терміну позовної давності, а є поняття строк позовної давності. При подачі позовної заяви позивачем не було вказано та не доведено поважності причин пропуску звернення до суду. Також в судовому засіданні представник банку не заперечувала, що хоча банк і звертався із заявою про видачу виконавчого листа по даній справі, який був отриманий ними 01.06.2012 однак він не був направлений на виконання і рішення суду не виконано при тому, що ключі від спірної квартири передані [PERSON] банку. Квартира на день розгляду справи банком не реалізована, що підтвердила представник позивача. Також встановлено, що повідомлення про повернення боргу [PERSON] направлялись ще 14.08.2008 та 06.11.2008, інших повідомлень та дій зі сторони банку після ухвалення рішення Козівським райсудом від 12.05.2009 не було, що підтвердила її представник. У відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин при зверненні до суду більше як п`ять років, тому у відповідності до вимог ст.309 ЦПК України рішення Борщівського (а не Тернопільського, як зазначено в апеляційній скарзі) райсуду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] взяв кредит в розмірі 28600 дол. США і на яке уже звернуто стягнення по рішенню Козівського районного суду від 12.05.2009, і в якому враховано суму тіла кредиту в розмірі 24686, 96 дол. США станом на 02.12.2008. Як вбачається із позовної заяви та яку підтримав представник позивача зазначено, що тіло кредиту станом на 22.07.2015 складає уже 23364,83 дол. США. Ще в жовтні 2008 року банк в односторонньому порядку, належним чином не повідомивши [PERSON] , збільшив відсоткову ставку нарахування відсотків із 12% до 15,2%, яка і була врахована при ухваленні рішення Козівського районного суду від 12.05.2009. При зверненні до суду із позовом 21.09.2015 банк проводить нарахування як тіла кредиту, так і відсотків та штрафних санкцій з врахуванням збільшеної відсоткової ставки знову з дня отримання кредиту 22.01.2008 по 22.07.2015, не враховуючи при цьому рішення Козівського районного суду від 12.05.2009, що підтвердила представник банку. В зв`язку з чим проведений такий розрахунок і звідки виникла така сума заборгованості представник банку пояснити не змогла. Рішення апеляційного суду у Тернопільській області від 13.09.2016 набрало законної сили з моменту його проголошення і в касаційному порядку не скасовано. Незважаючи на вищезазначені рішення суду, ПАТ «ПриватБанк» в грудні 2021 року надав до Козівського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), виконавчий напис ННХ 535112, вчинений 29.08.2019 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., і на його підставі було відкрито виконавче провадження №53927373 про примусове стягнення з мене на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості за тим же кредитним договором від 22.01.2008 № ТЕАWGK0000000004 Рішенням Козівського районного суду від 25.07.2022 у справі №951/172/22 (https://reyestr.court.qov.ua/Review/105486698) визнано виконавчий напис ННХ 535112, вчинений 29.08.2019 Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною таким, що не підлягає виконанню. Крім того зазначив, що дії позивача фактично порушують принцип юридичної визначеності, оскільки ПАТ КБ ПриватБанк у позові не вказує рішення у справі №607/15788/15-ц, яким встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин при зверненні до суду більше як п`ять років та було відмовлено у позові. Тому, вимоги позивача у справі №607/17882/22 не підлягають до задоволення та мають прихований зміст, яким є саме прихована можливість перегляду вже існуючого рішення у справі №607/15788/15-ц, яке набрало законної сили, шляхом встановлення нових обставин та дослідженні доказів в даній справі, що є неприпустимим і зводяться до переоцінки доказів у справі і до незгоди заявника із судовим рішенням. 13.03.2023\~представником позивача\~ [PERSON] \~подано до\~суду відповідь\~на відзив,\~в якій\~зазначила, що на даний час рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2009, відповідачем не виконано. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Щодо повноважень представника позивача зазначив, що довіреність представника банку [PERSON] була чинною строком до 30.11.2022, і згідно реєстру відправлення, позовна заява була направлена до суду 29.11.2022, до закінчення строку дії довіреності представника банку. Щодо строків позовної давності зазначив, що згідно умов договору, строк виконання зобов`язань спливає 22.01.2028, а позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 29.11.2022, до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Дослідивши обставини, на які сторони посилаються як на обґрунтування своїх позицій, оцінивши докази надані ними, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. З матеріалів\~справи встановлено,\~що 22\~січня 2008року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений договір № ТЕАWGK0000000004, відповідно до умов якого, [PERSON] отримав кредит у розмірі 28600 доларів США, з кінцевим терміном їх повернення 22 січня 2028 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Оскільки відповідачем належним чином не виконувалися зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом, позивач звернувся до Козівського районного суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором кредиту та звернення стягнення на майно. Рішенням Козівського районного суду від 12 травня 2009 року у цивільній справі №2-160/09, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ТЕАWGK0000000004 від 22 січня 2008 року в розмірі 190089 грн 52 коп (24686, 96 доларів США за курсом 7, 70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ №417/48 від 06.02.2009 року) звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 47, 50 кв.м., житловою площею 35, 3 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , [INFO] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ комерційним банком «ПриватБанк» (49094 м.Дніпропетровськ вул.Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено [PERSON] [INFO] з житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Козівському районі. Стягнуто з [PERSON] в користь ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1700 грн, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30 грн. та 8.50 грн, судового збору за виселення на р/р N«32009100400. МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570. Вищенаведене підтверджується копією рішення Козівського районного суду від 12 травня 2009 року (цивільна справа №2-160/2009). В силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Поряд з тим встановлено, що станом на 08.12.2022 рішення Козівського районного суду від 12.05.2009 відповідачем невиконано, прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 23457, 91 доларів США, чого відповідач не заперечує. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526 ЦК України, визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Крім цього, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором Частиною 2 статті 625ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, сум. Разом з цим, суд вважає, що позивачем невірно обраховано 3 % річних від простроченої суми, у зв`язку з тим, що такі частково охоплені періодом воєнного стану, що заборонено 18 Розділом ЦК України. Так, позивачем такі розраховано за період з 22.09.2019 по 13.09.2022 в розмірі 2095, 79 доларів США. Відповідно до п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Так, 24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому цей строк був неодноразово продовжений і триває до даного часу. Вказана норма є імперативною та підлягає безумовному застосуванню судом, навіть якщо про це не просить відповідач. Отже, нараховані позивачем 3 % річних від простроченої суми за період з 24 лютого 2022 року по 13 вересня 2022 року підлягають списанню останнім. Судом в свою чергу перераховано 3 % річних від простроченої суми за період часу з 22 вересня 2019 року до 23 лютого 2022 року, сума яких за вказаний період становить 1706, 32 доларів США. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, шляхом стягнення з [PERSON] заборгованості, яка виникла за кредитним договором ТЕАWGK0000000004 від 22.01.2008, а саме трьох процентів річних від простроченої суми за період із 22.09.2019 по 23.02.2022 в розмірі 1706 (одна тисяча сімсот шість) доларів США 32 центи, що за курсом 36, 56 грн відповідно до розпорядження НБУ від 13.09.2022 складає 62383 (шістдесят три тисячі триста вісімдесят три) грн. 06 коп. Позовні вимоги задоволені частково:, а тому, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 2019,53 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 526, 530, 625 ЦК України та

Outcome: approved