Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку (пай) за рахунок земель запасу Знам`янської територіальної громади Кропивницького району Кіровоградської області. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він в період з 05.01.1994 по 01.12.1998 був членом КСП ім.Кірова, розташованого у селищі Знам`янка Друга, де працював трактористом. Нещодавно від дізнався про те, що колишні члени КСП, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай), у встановленому законом порядку мають право на земельну частку (пай) у вказаному КСП. Оскільки він був членом КСП, вважає, що має право на отримання земельної частки (паю). З невідомих причин він не був включений до списків членів КСП, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю, що у свою чергу позбавило його отримати земельну частку (пай). На його звернення до Знам`янської міської ради про виділення земельної ділянки, йому рекомендовано звернутись до суду. З огляду на викладене він звернувся до суду з даною позовною заявою. Позивач у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Бебік О.О. подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а справу слухати без його та позивача участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій щодо заявлених позивачем вимог не заперечував, а розгляд справи просив проводити без його участі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] 01.01.1994 прийнятий в члени КСП ім.Кірова на посаду тракториста, а 01.01.1997 виключений з членів КСП ім.Кірова за власним бажанням, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.8). На підставі рішення Знам`янської селищної ради від 27.09.1995 №24, колективному сільськогосподарському підприємству ім.Кірова видано Державний акт на право колективної власності на землю серіїї КР-3 №000008 від 19.01.1996. У листі від 15.02.2022 за №1209/290-22 Головного управління Держгеокадастру Кіровоградської області вказано, що згідно з додатком №1 Державного акту на право колективної власності на землю серії КР-3 №00000008 [PERSON] не був внесений до списку громадян членів КСП імені Кірова та території колишньої Знам`янської Другої селищної ради Знам`янського району Кіровоградської області. Відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП імені Кірова на території колишньої Знам`янської Другої селищної ради Знам`янського району Кіровоградської області, запис про реєстрацію сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] , відсутній (а.с.13). У листі Знам`янської міської ради Кіровоградської області від 18.08.2022 №01-40/1523/5 зазначено, що у протоколах засідань правління підприємства та протоколах загальних зборів КСП ім.Кірова за 1994-1997 роки інформація та виписки засідань протоколів про прийняття та виключення [PERSON] із членів КСП ім.Кірова, відсутня. Однак, в книгах обліку трудового стажу колгоспників, останній значиться членом колгоспу ім.Кірова (КСП ім.Кірова) з 05.01.1994. Листом Знам`янської міської ради Кіровоградської області від 24.08.2022 №01-40/1569/5 надано довідки про стаж роботи за 1996-1998 роки та заробітну плату за 1994-1998 роки по колгоспу ім.Кірова (КСП ім.Кірова) на [PERSON] . Як зазначено у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006). Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України). Згідно зі ст.1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 (далі ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ №2114-ХІІ від 14.02.1992, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Згідно з положеннями ч.ч.9, 10 ст.5 ЗК України (1990 року), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч.6, 7 ст.6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 статті 6 ЗК України (1990 року) передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До Державного акта додається список цих громадян (ч.2 ст.23 ЗК України 1990 року). Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі \~ Указ від 08.08.1995 за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п.2 Указу від 08.08.1995 за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами ст.ст.22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993) та Указу від 08.08.1995 за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Пленум Верховного Суду України у п.24 постанови від 16.04.2004 за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай). Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] з 1994 року по 1998 рік був членом КСП імені Кірова. Таким чином, враховуючи що [PERSON] , станом на час видачі 19.01.1996 КСП імені Кірова Державного акту на право колективної власності на землю серії КР-3 №000008 був членом КСП, суд приходить до висновку, що не включення його до списку, доданого до вказаного державного акту, неможна вважати правомірним. Разом з тим, згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з вимогами ст.71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.ст.71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1996 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише 11.10.2022, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, він не надав. У своїй позовній заяві позивач навіть не просив поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, оскільки не вважав його пропущеним. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст.76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст.261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч.1 ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав [PERSON] пройшло більше трьох років, а позивачем в позові не ставилось питання про його поновлення, відповідно доказів поважності його пропуску суду не подано. Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну позицію, зокрема у постановах\~\~ від 07.04.2020 у справі №147/294/18 (провадження №61-20292св19), від 07.11.2021 у справі №615/870/20 (провадження №61-4437св21), від 10.02.2023 у справі №132/1038/21 (провадження №61-19793св21), від 14.12.2022 у справі №389/1201/21 (провадження №61-10222св22). Відповідно, визнання відповідачем даного позову суд не приймає, оскільки таке визнання суперечить вищевикладеним нормам законодавства. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed