Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] про визнання автомобіля марки Renault Laguna, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1995 особистою приватною власністю [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що за час шлюбу з відповідачем [PERSON] було придбано транспортний засіб марки Renault модель Laguna, 2007 рок випуску, об`єм двигуна 1995. Вказаний автомобіль вартістю 6600 доларів США був придбаний за особисті кошти позивача, внаслідок продажу квартири належної позивачу та внесення коштів на депозитні рахунки. Позивачем сплачено попередню оплату за митне оформлення транспортного засобу в сумі 87017 грн. та 3500 доларів США за купівлю-продаж автомобіля. З відповідачем були однією сім`єю, внаслідок зловживання її довірою спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем. На час купівлі автомобіля, у відповідача були відсутні доходи та заощадження. Придбання майна за період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. На даний час автомобілем користується відповідач, добровільно повернути автомобіль не бажає. 07.11.2022 від відповідача [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до якої відповідач просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб: легковий автомобіль марки Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі [NUMBER] . Просить суд здійснити поділ об`єкта спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортного засобу: легковий автомобіль марки Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі [NUMBER] шляхом виділу у власність [PERSON] легкового автомобіля марки Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі [NUMBER] , вартістю 130123 грн., стягнувши на користь [PERSON] 65061 грн. 50 коп. грошової компенсації за частку неподільної речі. Вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що сім`я була забезпечена житлом, зокрема подружжю на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою [ADDRESS] , де проживають [PERSON] та їх спільна дитина. Сторонами спільно було прийняте рішення про виїзд позивача за межі країни з метою заробітку грошових коштів на придбання транспортного засобу. Починаючи з листопада 2019 року, на підставі Дозволу на працевлаштування іноземця на території Республіки Польща № 09923/19 від 09.09.2019 року він працював водієм в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вестон» та отримував там заробітну плату не менше 2 250, 00 зл./місяць, що згідно з архівом курсу гривні щодо іноземних валют, взятого з офіційного сайту Національного банку України станом на день отримання Дозволу, становила не менше аніж 14 000 гривень/місяць. Максимальний розмір заробітної плати разом з преміальними, доплатами та надбавками, отриманої мною в 2020 року, становив 11 600 злотих, що згідно з курсом НБУ по відношенню до гривні (PLN 1 польський злотий -6,93) становила - 80 388 гривень 00 копійок. Станом на день придбання спірного автомобіля сума заощаджень становила - 282 691 гривень 00 копійок. Зібравши необхідну суму коштів сторони прийняли рішення про купівлю легкового автомобіля Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі [NUMBER] . Вартість даного автомобіля становила 1400 євро, що еквівалентно до гривні (жовтень 2020) 43106 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу вживаного автомобіля від 13.10.2020. Додатковими витратами, які сім`я понесла у зв`язку із придбанням автомобіля було митне оформлення транспортного засобу 87017 грн. та складалося із двох платежів 74800 грн. 15.10.2020, та 12217 грн. 20.10.2020. Загальна сума коштів витрачених сім`єю на купівлю спірного автомобіля становить 130123 грн. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що враховуючи, що автомобіль був придбаний колишнім подружжям за час шлюбу, та зареєстрований на його ім`я, слід залишити автомобіль у його власності, а відповідачу за зустрічним позовом сплатити грошову компенсацію за належну частку даного спільного сумісного майна. Саме такий поділ відповідно ст.71 СК України відповідатиме інтересам сторін, оскільки відповідач за зустрічним позовом не має посвідчення водія, не вміє ним керувати , а позивач за зустрічним позовом має щоденну потребу у користуванні автомобілем. Свої заперечення на позовні вимоги відповідачем [PERSON] викладено у відзиві на позов від 07.11.2022. Відповідач зазначає, що отримані від роботи за кордоном кошти заощаджувались ним в інтересах сім`ї, а саме з метою придбання транспортного засобу. Спростовує доводи позивача з приводу вартості придбаного автомобіля. Відповідач зазначає, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а лише наявність необхідної суми коштів на її депозитних рахунках, на час придбання спірного транспортного засобу не є беззаперечним доказом їх використання саме на купівлю транспортного засобу. Позивачем подано до суду відзив на зустрічний позов від 03.01.2023. На підставу своїх заперечень зазначає, що у відповідача був відсутній дохід в розмірі 2250 злотих на місяць у період 09.09.2019 по 31.12.2020, а вартість транспортного засобу у зустрічному позові в розмірі 1400 євро не відповідає дійсності. Ухвалою суду від 12.09.2022 відкрито спрощене провадження по справі. Ухвалою суду від 18.10.2022 вирішено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.11.2022 прийнято зустрічний позов до розгляду, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з з первісним. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 15.02.2023 закрито підготовче провадження по справі, призначено розгляд справи по суті з викликом сторін. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги первісного позову підтримали повністю. Просили первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити за необґрунтованість та недоведеністю. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення первісного позову, просила задоволити зустрічний позов. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03.03.2022 у справі №569/26481/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 05.09.2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції розірвано. 08.07.2011 позивачу була подарована квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 08.07.2011 року. Дане підтверджується також витягом з державного реєстру правочинів від 08.07.2011 та технічним паспортом на квартиру, наявним у матеріалах справи. 09.08.2019 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.4 даного договору, продаж зазначеної квартири за домовленістю між сторонами вчиняється за 134194 грн. Ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем особисто до підписання цього договору. На підставі договору купівлі-продажу вживаного автомобіля №20/10/082, від 13.10.2020, [PERSON] було придбано автомобіль Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі [NUMBER] . Пунктом договору визначено, що ціна продажу автомобіля становить 1400 євро, та сплачена на момент передачі автомобіля. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Дане підтверджується також відомостями наявними у ЄДРТЗ МВС станом на 02.11.2022 (а.с.107). [PERSON] 09.11.2019 відкрито депозитний рахунок в АТ КБ «Приватбанк» на суму 9000 доларів США, що підтверджується випискою за договором (а.с.13). Згідно копії виписки з АТ «Кредобанк», вбачається, що 15.06.2020 [PERSON] внесено на депозитний рахунок 7000 доларів США. по курсу 26,7303 грн. за 1-долар США. Також з даної виписки вбачається, що 09.10.2020 [PERSON] було знято з депозитного рахунку 3500 доларів США., 12.10.2020 знято депозитні кошти у розмірі 1500 доларів США, та 15.10.2020 депозитні кошти у розмірі 1100 доларів США. Окрім того 20.10.2020 позивачем було знято депозитні кошти з рахунку у розмірі 900 доларів США. (а.с.15-17) З відповіді на адвокатський запит від 19.08.2022, Головним сервісним центром МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області надано відповідь від 24.08.2022 №31/34аз-17-2022 року, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб Renault модель Laguna, 2007 року випуску, з об`єм двигуна 1995. З досліджених платіжних доручень №IB04122006 від 15.10.2022 на суму 74800 грн. та №ІВ042658566 від 20.10.2020, здійснено попередню оплату за митне оформлення ТЗ ВМО-2 на рахунок Поліської митниці держмитслужби. Призначення платежу « [PERSON] попередня оплата за митне оформлення ТЗ ВМО-2» Судом досліджено дозвіл тип А №09923/19 на працевлаштування, як іноземця на території Республіка Польща. З даного дозволу вбачається, що [PERSON] видано дозвіл на працевлаштування з 09.11.2019 до 08.05.2021 на посаді водія сідельного тягача, на підставі трудового договору на визначений термін, з зарплатнею не менше ніж 2250 зл/місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено у статті 57 СК України. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до ваги те, що відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на автомобіль, допускається лише за його згодою. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивач [PERSON] просила визнати за нею право особистої приватної власності на спірний автомобіль, пояснюючи це тим, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти отримані від продажу квартири належної позивачу та внесенні на депозитні рахунки. Разом із\~тим,\~відповідач надав\~суду докази,що\~йому видано\~дозвіл на\~працевлаштування на\~території Республіка\~Польща з\~09.11.2019\~до 08.05.2021\~на посаді\~водія сідельного\~тягача,\~на підставі\~трудового договору\~на визначений\~термін,\~з зарплатнею\~не менше\~ніж 2250\~зл/місяць, що свідчить про те, що останній постійно працював, отримував дохід та міг здійснити свій матеріальний внесок в придбання спірного автомобіля. Таким чином, посилання позивача [PERSON] на положення п.3 ч.1ст. 57 СК України, відповідно до яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, не знаходять свого підтвердження. оскільки немає достовірних доказів, що саме кошти отримані позивачем від продажу квартири пішли на купілю спірного автомобіля. Таким чином, [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а тому суд приходить до висновку, що автомобіль «Renault», модель «Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Крім того, належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів про ринкову вартість автомобіля сторонами не надано, клопотань про проведення експертної оцінки майна не заявлено. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За таких обставин суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю у повному обсязі, з вищенаведених підстав. Враховуючи, що спірне майно у вигляді автомобіля набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Зустрічний позов [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ слід задовольнити частково.

Outcome: partial