Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Цімоха Р.Р. звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування якої зазначив наступне. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належні їй житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки ВАЗ 21013, 1986 року випуску, днз [NUMBER] та причіп ПР 81024, 1992 року випуску, днз [NUMBER] . Єдиними спадкоємцями за законом є діти померлої: позивач [PERSON] та дочка [PERSON] . Після смерті матері позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на його ім`я. Однак, 12.11.2021 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, у зв`язку з відсутністю у позивача документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. Позивачу відомо, що всі документи, належні матері, знаходяться у відповідача, але досягнути будь-яких домовленостей з відповідачем неможливо через сімейні конфлікти та неприязні відносини. Крім того, за життя мати позивача не встигла оформити своє право власності на земельну ділянку, на якій розташований спадковий будинок. Згідно архівного витягу, вказана спадкова земельна ділянка була передана батькові позивача [PERSON] для обслуговування жилого будинку. Спадщину після смерті останнього прийняла його дружина мати позивача [PERSON] , однак свідоцтво про право на спадщину, з невідомих позивачу причин, видано не було. Таким чином, оформити свої спадкові права позивач можливості не має, а тому він і вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач по справі [PERSON] спадщину після смерті матері прийняла. Просить суд визнати за [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 618 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 21013, 1986 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Визнати за [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на 1/2 частину причепу ПР 81024, 1992 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява від представника позивача адвоката Цімохи Р.Р., у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його довірителя, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи по суті провести у підготовчому засіданні, без її участі та без участі її представника. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Заперечує лише проти стягнення судового збору, оскільки у неї з позивачем відсутні будь-які спори, в тому числі і майнові на зазначене спадкове майно. Крім того, раніше до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому також зазначає, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що після смерті їх матері [PERSON] , на підставі її заяви та заяви позивача, була відкрита спадкова справа. Інших спадкоємців немає. Вони з позивачем домовилися про рівний розподіл грошових коштів на оформлення спадщини та отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину. Не заперечує, що дійсно усі правовстановлюючі документи на спадкове майно знаходяться у неї, але позивач ніколи і не звертався до неї з проханням отримати такі оригінали. При цьому зазначає, що кошти на оформлення нової технічної документації та оцінку спадкового майна позивачем надано не було, вона ж самостійно оформити такі документи була позбавлена фінансової можливості. Вважає, що позивач має повне право на половину спадкового майна, що залишилося після смерті їх матері, крім того, між ними ніколи не виникало будь-якого спору з цього приводу. Єдиним спірним питанням, у вирішенні якого вони не дійшли згоди, було саме витрати на виготовлення нових технічних документів на спадкове майно та оцінку майна. Заперечує проти стягнення з неї на користь позивача судових витрат, оскільки позовні вимоги вона визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 3-4\~ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями\~206, 207\~цього\~Кодексу. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, врахувавши позицію сторін по справі, викладену у письмових заявах, що надійшли на адресу суду, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст.\~80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис про смерть № 706. Згідно постанови від 12 листопада 2021 року, [PERSON] , державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори Біланчук Геннадію Полікарповичу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У відповідності до вказаної постанови [PERSON] , державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори встановлено, що на підставі заяв сина померлої [PERSON] та дочки померлої [PERSON] від 28.10.2020 року про прийняття спадщини, була відкрита спадкова справа № 265/2020. За даними Спадкового реєстру було перевірено наявність відкритої спадкової справи, спадкового договору чи заповіту, складеного спадкодавцем і на момент заведення спадкової справи, такі документи від імені [PERSON] були відсутні. Інших спадкоємців крім [PERSON] та [PERSON] , немає. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, від 29.11.2021 за № 287351768, житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності 2-3355, 29.11.2005, виданого Уманською міською державною нотаріальною конторою, та свідоцтва про право власності 2-3357, 29.11.2005, виданого Уманською міською державною нотаріальною конторою, власником вказаного житлового будинку є [PERSON] . Зазначене також підтверджується доданими відповідачем копіями вищевказаних свідоцтв про право власності та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9463480 від 28.12.2005, виданого Черкаським виробничим підрозділом ЧООБТІ та технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] . Із наданих документів встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 618 кв.м. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 127168, земельна ділянка розміром 0,0618 га на підставі рішення Уманської міської ради № 2.6-30/24 від 16.04.2004 була передана для обслуговування жилого будинку [PERSON] . Згідно повідомлення Територіального сервісного центру МВС №7142 Регіонального Сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області від 20.11.2021, відповідно до наявних електронних баз даних територіального сервісного центру № 7142 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області, станом на 20 листопада 2021 року, за [PERSON] , [INFO] , зареєстровані транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1986 року випуску, днз [NUMBER] та [NUMBER] , 1992 року випуску, днз [NUMBER] . Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власність, користуванні іншою особи, припиняється права власності та користування земельною ділянкою, на якій розташований такий об`єкт, а право власності чи користування переходить до тієї особи, яка набула право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті 26 вказаної постанови заначено, що при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. За загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли об`єктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса, суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності з\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.03.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 10 роз`яснив, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи, що [PERSON] за життя не розпорядилася належним їй майном, спадкування здійснюється за законом. Згідно положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Нормою ч. 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Судом було встановлено, що позивач по справі [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , у визначені законом терміни позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтв про право на 1/2 частину спадкового майна, йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. Іншим спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є відповідач по справі [PERSON] , яка також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а також не заперечувала проти того, що позивач має право на 1/2 частину спадкового майна, а також підтвердила, що усі документи, які підтверджують право власності спадкодавця знаходилися у неї. У зв`язку з тим, що документи, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкові житловий будинок, земельну ділянку, на якій він розташований за адресою: [ADDRESS] та на автомобіль з причепом, у позивача були відсутні та ним не надані при зверненні до нотаріуса, позивач позбавлений можливості реалізувати свої майнові права, як спадкоємця, який прийняв спадщину. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наданих позивачем доказів, позиції відповідача та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті його матері [PERSON] . Таке визнання не порушує прав, свобод чи інтересів\~інших осіб і може бути прийняте, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових втрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частини першої\~статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 0.0.2394741185.1 від 24.12.2021 про сплату судового збору у сумі 2112,50 грн., та витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. підтверджується договором про надання правничої допомоги від 16.11.2021 року, додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги від 29.03.2023 року та актом приймання передачі надання послуг № 1 до Договору про надання правової допомоги від 16.11.2021. При цьому суд вважає, що згідно розрахунку виконаних робіт гонорар адвоката за ведення справи клієнта та участь у судових засіданнях (незалежно від їх кількості) у розмірі 8000,00 грн. не підлягає віднесенню до складу витрат, оскільки позивач та його представник у судовому засіданні участі не брали, а на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у їх відсутність. Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог та обставин розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в доведеному розмірі 7000,00 грн. Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що вона не заперечує проти позовних вимог, не чинила перешкод у прийнятті позивачем спадщини, тому не має сплачувати судові витрати на користь позивача, оскільки нею ж зазначено, що усі правовстановлюючі документи на ім`я спадкоємця перебували у неї, а позивач до неї не звертався з приводу їх отримання. При цьому, із постанови державного нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадкове майно, зрозуміло, що такі документи нею на момент винесення державним нотаріусом цієї постанови надані не були, хоча із заявами про прийняття спадщини сторони звернулися одночасно. Крім цього, з урахуванням приписів ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Будь-яких передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов`язку сплати судових витрат судом не встановлено.

Outcome: approved