Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - 4 ТВУЗ) звернувся до Рівненського міського суду з позовом до\~\~ [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом зняття з реєстрації за місцезнаходженням 4 територіального вузла Урядового зв`язку. Крім того, просить судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 4 ТВУЗ Держспецзв?язку є державною організацією (установою, закладом), якому на праві оперативного управління належить нерухоме майно, власником якого є держава, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] отримали спеціальний ордер від 16.02.2017\~№\~7290\~для вселення у надане їм житлове приміщення. Зазначає, що військовослужбовця [PERSON] звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту 2 (у зв?язку із закінченням строку контракту) частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» 31.12.2020\~р. [PERSON] проходив військову службу у період з 28.04.2000\~по 20.12.2006\~роки у в/ч [NUMBER] \~ [ADDRESS] , 10 територіальному вузлі урядового зв?язку СБ України (правонаступником зазначених установ - 10 територіальний вузол урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України). В подальшому службу проходив до 31.12.2020\~року у 4 ТВУЗ Держспецзв?язку. Згідно інформації 10 ТВУЗ Держспецзв?язку [PERSON] складом сім?ї три особи перебував на квартирному обліку у 10 ТВУЗ Держспецзв?язку з 21.11.2000\~по 08.10.2003\~та знятий з черги на поліпшення житлових умов у зв?язку з отриманням житлової площі. Згідно довідки з попереднього місця служби про те чи утримував (здавав) житлову площу від 24.05.2022\~№ 28 [PERSON] отримав житлову площу: двокімнатну квартиру, житловою площею 27.34 м кв. за адресою: [ADDRESS] , зазначену квартиру не здавав. При обстеженні службового житлового приміщення за адресою [ADDRESS] ?язку було виявлено, що у зазначеному приміщені проживає стороння особа, а саме [PERSON] , а [PERSON] та члени його сім?ї під час обстеження були відсутні. Зі слів сусідів відповідачі не проживають у службовому житловому приміщенні понад рік. 4 ТВУЗ Держспецзв?язку повідомив відповідачів щодо вивільнення службового житлового приміщення у добровільному порядку. Крім того, зазначають, що 01.09.2022\~позивач повідомляв, відповідачів про зняття з квартирного обліку 4 ТВУЗ Держспецзв?язку, однак поштовим відділенням лист повернуто у зв`язку із закінченням строку зберігання, що підтверджує відсутність відповідачів за місцем реєстрації (проживання). Станом на час подання позовної заяви місце проживання відповідачів невідомо. Оскільки, за адресою [ADDRESS] відповідачі не проживають, а основний квартиронаймач не проходить військову службу, не належить до особового складу 4 ТВУЗ Держспецзв?язку, не є членом сім?ї військовослужбовця Держспецзв?язку - реєстрація відповідачів за місцезнаходженням державної власності в особі Адміністрації Держспецзв?язку порушує законні права та інтереси 4 ТВУЗ Держспецзв`язку. Просить виселити без\~надання іншого\~житлового приміщення\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із службового житлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні власністю 4\~ТВУЗ Держспецзв`язку за адресою [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Від представника\~відповідача [PERSON] \~адвоката Штогрін\~В.С.\~надійшов відзив\~на позов,\~в якому\~представник відповідача\~вказує,\~що позовні\~вимоги не\~визнає,\~просить відмовити\~в їх\~задоволенні в\~повному обсязі.\~Зазначає,\~що\~із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] під час проходження військової служби у 4 ТвУ3 разом із сім`єю вселилися у службову квартиру [ADDRESS] на підставі наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28.11.2016\~р. № 32, рішення виконавчого комету Рівненської міської ради № 15 від 14.02.2017\~р. та службового ордеру №\~7290\~ від 16.02.2017\~року. Вказані наказ, рішення, та службовий ордер не скасовувались, недійсними у встановленого законом порядку не визнавались. Таким чином, законність набуття [PERSON] та членами його сім?ї права на спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку не спростовано. Відповідачі з\~2017\~року проживають у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані за цією адресою, на момент подання позову про виселення іншого житла не мають. [PERSON] має загальний страховий стаж - 35 років 02 місяці 19 днів рік, із яких військова служба в календарному обчисленні складає 20 років 08 місяців 03 дні. Відповідно до наказу Голови Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України «Про особовий склад» № 656-ос від 15.12.2020\~року [PERSON] звільнений в запас Збройних Сил України за статтею 26 частиною 5 пунктом 2 підпункту "а" Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" (у зв?язку із закінченням строку контракту); виключено із списків особового складу 4 територіального вузла урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України з направленням останнього на військовий облік до Рівненського об? [INFO] . Враховуючи те, що [PERSON] після звільнення у запас до міста Рівне, подальше перебування його на військовому обліку у Рівненському ОМТЦКСП, та оцінюючи в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, вважає відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Також вважає, що позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про виселення. У позовній заяві позивач вказує, що під час проходження військової служби [PERSON] у\~2000-х роках вже отримував житлову площу: двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та зазначену квартиру не здавав. Вказує, що даний факт не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки, як вбачається із протоколу № 18 від 30.09.2004\~року засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] \~ [PERSON] було дозволено здійснити обмін житла із [PERSON] . Також зазначає, що отримання службового житла за попереднім місцем військової служби, яке не було зареєстровано за [PERSON] на праві власності, жодним чином не впливає на законність його вселення, проживання та право проживати й надалі у квартирі [ADDRESS] . Твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] та його сім?я не проживають у квартирі [ADDRESS] не відповідають дійсності - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у квартирі [ADDRESS] , використовують та оплачують комунальні послуги, іншого житла не мають. Вважає, що [PERSON] має вислугу військової служби 20 років 08 місяців 03 дні, тобто позивач зобов`язаний надати йому та його сім`ї житло для постійного проживання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові.\~\~\~ Представник відповідача [PERSON] адвокат Штогрін В.С. в судовому засіданні заперечила проти позову, з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Додатково вказала, що житло в смт. Понінка Полонського району було приватизовано матірю дружини [PERSON] , просить суд звернути увагу на те, що із долучених документів вбачається, що рішення № 451 про передачу квартири у власність [PERSON] в [ADDRESS] було видано 26 грудня\~2006\~року виконавчим комітетом Понінківської селищної ради, тобто житло не перебувало у відомстві в/ч [NUMBER] , будь-які документи, що свідчили б про передачу житла із відомства в/ч [NUMBER] \~у комунальну власність відсутні. На час винесення вказаного вище рішення [PERSON] та члени його сім?ї уже перебували в м. Рівне, [PERSON] з 20.12.2006\~року приступив до виконання обов?язків начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 4 ТВУЗ Служби безпеки України. Яким чином та на підставі яких документів відбулася передача вказаної квартири у власність іншій особі [PERSON] невідомо. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи повідомленими про день, час та місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином.\~ Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали по справі, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Позивач в позові зазначає, що 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - 4 ТВУЗ Держспецзв`язку) є територіальним підрозділом, який входить до загальної структури Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, що утворений Адміністрації Держспецзв`язку у межах загальної структури, чисельності особового складу Держспецзв`язку і виділених коштів для забезпечення виконання покладених на Держспецзв`язок завдань. Відповідно до пп. 24, п. 2, розділу 2 Положення про 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 17.01.2022 № 27, 4 ТВУЗ Держспецзв`язку відповідно до покладених на нього завдань... «забезпечує цільове використання, ефективну експлуатацію та утримання земельних ділянок, адміністративних і господарських будівель, стаціонарних технічних засобів та інженерних споруд, інших об`єктів, у тому числі комунального призначення, та іншого майна, що перебувають в оперативному управлінні територіального вузла.» На підставі\~витягу з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно про\~реєстрацію іншого\~речового права\~віл 30.11.2020\~індексний\~номер витягу\~234755657\~ квартира\~загальною площею\~88,2\~кв.м,\~за адресою\~ [ADDRESS] перебуває на праві оперативного управління, а саме Правокористувачем - є 4 територіальний вузол урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України, власником є Держава України в особі Адміністрації Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України. Зі спеціального ордеру від 16.02.2017\~№\~7290 вбачається, що \~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] отримали право на зайняття житлового приміщення за адресою: \~ [ADDRESS] (а.с. 12). З дослідженої в судовому засіданні витягу з наказу № 656-ос від 15.12.2020 року вбачається, що військовослужбовця [PERSON] звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту 2 (у зв?язку із закінченням строку контракту) частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» від 31.12.2020\~р. (а.с. 13). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 118 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) встановлено, що\~службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службовихих рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК Української РСР). У відповідності до статті 123 ЖК Української РСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема, цим Кодексом та іншими актами законодавства.\~До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених\~статтями 73 - 76,\~79 - 83,\~85,\~90,\~частиною шостою статті 101,\~статтями 103 - 106\~цього Кодексу. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає\~Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно із\~статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених\~Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Порядок забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей жилими приміщеннями визначаються постановою Кабінету Міністрів України, зокрема,\~постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»\~(далі Порядок), Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 20 грудня 2007 року № 1040, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 року за № 16/14707 (далі Інструкція). Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями (пункт 7 Порядку). Схожі за змістом положення містяться у пунктах 2.1, 2.6 Інструкції. У відповідності до вимог пункту 26 Порядку, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові жилі приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачене законодавством (пункт 19 Порядку). Судом встановлено, що [PERSON] під час проходження військової служби у 4 ТВУ3 разом із сім`єю вселилися у службову квартиру [ADDRESS] на підставі наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28.11.2016\~р. № 32, рішення виконавчого комету Рівненської міської ради № 15 від 14.02.2017\~р. та службового ордеру №\~7290\~від16.02.2017\~року (а.с. 71, 72). Вказані наказ, рішення, та службовий ордер не скасовувались, недійсними у встановленого законом порядку не визнавались. Таким чином, законність набуття [PERSON] та членами його сім?ї права на спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку не спростовано. Відповідачі з\~2017\~року проживають у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані за цією адресою, на момент подання позову про виселення іншого житла не мають. Згідно біографічної довідки [PERSON] слідує, що останній проходив військову службу у період з 28.04.2000\~ по 20.12.2006\~роки у в/ч [NUMBER] \~ [ADDRESS] , 10 територіальному вузлі урядового зв?язку СБ України (правонаступником зазначених установ - 10 територіальний вузол урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України). В подальшому службу проходив до 31.12.2020\~року у 4 ТВУЗ Держспецзв?язку (а.с. 14). Відповідно до інформації 10 ТВУЗ Держспецзв?язку від 24.05.2022 року № 29 [PERSON] складом сім?ї три особи перебував на квартирному обліку у 10 ТВУЗ Держспецзв?язку з 21.11.2000\~по 08.10.2003\~та знятий з черги на поліпшення житлових умов у зв?язку з отриманням житлової площі (а.с. 17). Позивач вказує, що під час проходження служби [PERSON] у\~2000-х роках вже отримував житлову площу: двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та зазначену квартиру не здавав. Згідно довідки з попереднього місця служби про те чи утримував (здавав) житлову площу від 24.05.2022\~№ 28 вбачається, що [PERSON] отримав житлову площу: двокімнатну квартиру, житловою площею 27.34 м. кв. за адресою: [ADDRESS] , зазначену квартиру не здавав (а.с. 16). Як вбачається із протоколу № 18 від 30.09.2004\~року засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] \~ [PERSON] було дозволено здійснити обмін житла із [PERSON] (а.с. 117). З долученого позивачем листа 10 ТВУЗ Держспецзв"язку на запит №55/03 від 03.02.2023 вбачається, що дійсно [PERSON] було дозволено здійснити обмін житла за адресою: [ADDRESS] , яке не було ним приватизоване. Дану квартиру [PERSON] обміняв на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Жодної з вище наданих квартир при переїзді до нового місця служби [PERSON] до 10 ТВУЗ Держспецзв"язку не здавав (а.с. 134). Тобто жодним чином [PERSON] здати квартиру за адресою [ADDRESS] , яка була передана військовослужбовцю [PERSON] і не міг. Таким чином, в судовому засіданні належними та допустимими доказами не підтверджено, що [PERSON] разом зі своєю сім"єю отримував у власність будь-яке житло, під час проходженням військової служби. Натомість судом\~безспірно встановлено, що дозвіл на обмін житла за адресою: [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] відбувся зі згоди військової частини [NUMBER] на підставі протоколу № 18 від 30 вересня 2004 року (а.с. 117), оскільки така квартира перебувала в оперативному управлінні військової частини [NUMBER] . Крім\~того,\~з \~оглянутої в\~судовому засіданні\~довідки №\~580\~від 10.11.2006\~року,\~виданої КП\~«Бердичівське міжміське\~бюро технічної\~інвентаризації» \~вбачається,\~що на\~квартиру за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~на праві\~власності за\~ [PERSON] \~та членами\~його сім"ї\~не \~зареєстровано(а.с. 118). Також, з долученої адвокатом Штогрін В.С. довідки 10 ТВУЗ від 01.02.2007\~року № 51 вбачається, що за [PERSON] право власності на нерухоме майно в смт. Миропіль не зареєстровано (а.с. 119). З відповіді КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 93 від 23.02.2023\~року вбачається, що за адресою проживання батька відповідача, [PERSON] ( [ADDRESS] ) право власності за [PERSON] та членами його сім?ї не зареєстровано, що додатково свідчить про відсутність іншого придатного для життя житла як у [PERSON] так і у членів його сім?ї (а.с. 157). Натомість з вказаної відповіді вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (батько відповідача [PERSON] ) 52/100 ідеальних частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що вказана частка в житлі батька [PERSON] є придатною до проживання. Разом з тим, з акту від 14.02.2023 року, складеного на предмет обстеження фактичного проживання [PERSON] (мати [PERSON] ) в [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] знаходилася за вищевказаною адресою з її слів тимчасово, тому що зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 153 зворот). Таким чином, на час проходження військової служби [PERSON] у 4 ТВУЗ відповідачу було достеменно відомо, що жодного житла в смт. Миропіль Житомирського (Романівського) району Житомирської області у власності, користуванні чи утриманні [PERSON] та членів його сім"ї не перебуває. Крім того, посилання позивача на те, що житло в смт. Понінка Полонського району було приватизоване матір"ю дружини [PERSON] свідчить проте, що [PERSON] зобовязаний був його здати вказане житло установі, яка була йому надана, суд не приймає до уваги, з огляду на таке. Так, відповідачем не заперечується той факт, що з жовтня 2004 року по грудень 2006 року [PERSON] разом із сім`єю проживав за адресою: [ADDRESS] . Із долучених позивачем доказів, а саме листа КП Полонської міської об`єднаної територіальної громади «БТІ» № 34 від 08.02.2023 р. вбачається, що згідно архівних даних і реєстрових книг в «КП БТІ» наявна наступна інформація щодо приватизації і реєстрації права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Понінківською селищною радою 23.10.2007\~р. на підставі рішення виконкому Понінківської селишної ради № 451 від 26.12.2006\~р.; [PERSON] - па підставі договору купівлі-пролажу, посвідченого приватним нотаріусом Полонського нотокругу 25.09.2009\~р., в реєстрі №\~1744, по якому [PERSON] продала для [PERSON] [ADDRESS] ; [PERSON] - 1/1 част. на підетаві договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полонського нотокругу 14.07.2012\~р. в ресстрі №\~1418, по якому [PERSON] подарувала для [PERSON] кв. № 24 (а.с. 149). З вищевказаного листа вбачається, що приватизація і реєстрація права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (мати дружини [PERSON] ) відбулася на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Понінківською селищною радою 23.10.2007\~р. на підставі рішення виконкому Понінківської селишної ради № 451 від 26.12.2006\~р. Разом з тим, з оглянутої в судовому засіданні довідки № 114 від 25 січня 2023 року, виданої Понінківської селищної ради вбачається, що [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] не приймали участі в приватизації квартири [ADDRESS] (а.с. 120). Крім того, рішення № 451 про передачу квартири у власність [PERSON] в [ADDRESS] було видано 26 грудня\~2006\~року виконавчим комітетом Понінківської селищної ради. Між тим, на час винесення вказаного вище рішення [PERSON] та члени його сім?ї уже перебували в м. Рівне, оскільки [PERSON] з 20.12.2006\~року приступив до виконання обов?язків начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 4 ТВУЗ Служби безпеки України. Таким чином, суд зауважує, що на підставі яких документів відбулася передача вказаної квартири у власність іншій особі матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, та те, що [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] не приймали участі в приватизації квартири [ADDRESS] , тому вважати, що за [PERSON] рахується вказане житло немає підстав. Так, позивач як у позові так і долучених до матеріалів справи поясненнях вказує на існуючий обов?язок [PERSON] здати займану квартиру до установи, що її надала, проте не надає суду жодного документу, що засвідчив би у кого саме і на підставі яких документів на час переведення [PERSON] із смт. Понінка до м. Рівне перебувала у відомстві квартира в смт. Понінка Полонського району Хмельницької області. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1, 5 і 6 статті 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного документу, що свідчив би про обов?язок [PERSON] «здати» квартиру [ADDRESS] до того чи іншого відомства також не надано жодного документу, що 10 ТВУЗ, як правонаступник, отримав у відомство зазначену квартиру, а відтак дана квартира повинна була бути здана саме цій організації, а тому підстави вважати, що відповідач забезпечений житлом відсутні. Доводи позивача на те, що під час проходження військової служби [PERSON] у 2000 -х роках вже отримував житло в смт. Миропіль Житомирського району Житомирської області, не спростовують висновків суду, оскільки [PERSON] був забезпечений службовим житловим приміщенням у м. Рівне у 2017 році у встановленому законом порядку на підставі наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28.11.2016\~р. № 32, рішення виконавчого комету Рівненської міської ради № 15 від 14.02.2017\~р. та службового ордеру №\~7290\~від16.02.2017\~року. Крім того, твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] та його сім?я не проживають у квартирі [ADDRESS] , суд не бере до уваги, оскільки вказане спростовується долученими квитанціями про оплату комунальних послуг, якими вони користуються, що свідчить про те, що іншого житла відповідачі не мають. Що стосується акту обстеження житлових умов позивача від 29.09.2022 року, то суд звертає увагу, що він підписаний особами, що пов?язані із позивачем трудовими відносинами, а відтак факти, що ними посвідчені суд оцінює критично, крізь призму залежності даних осіб від 4 територіального вузла урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України. Згідно п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої\~наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737, особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Як вбачається із наказу № 656-ос від 15.12.2020 року про звільнення [PERSON] , його вислуга років станом на 31.12.2020 року перевищує зазначений десятирічний термін і складає 35 рік 02 місяці 19 днів (а.с. 13), а тому на нього не поширюється дія вищевказаного пункту Інструкції. Пунктом 3.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої\~наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737\~передбачено, що військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени його сім`ї зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання житла для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї. Як встановлено судом, відповідач із членами своєї сім`ї після отримання спірної службової квартири у лютому 2017 року не отримував іншого службового житла у Рівненському гарнізоні. Враховуючи наведені обставини справи у взаємозв`язку, норми закону, якими вони врегульовані, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для виселення відповідача та членів його сім`ї із займаного службового житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК Української РСР). Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: - осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; - осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; - осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; - пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; - одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Статтею 8 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України\~№ 475/97-ВР від 17.07.1997,\~закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи те, що [PERSON] після звільнення у запас до міста Рівне, виключено із списків особового складу 4 територіального вузла урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України з направленням останнього на військовий облік до Рівненського об? [INFO] та зважаючи на відсутність будь - якого житла зареєстрованого на праві власності за [PERSON] та те, що позивачем не доведено існування нагальної суспільної потреби у виселенні або обгрунтованості такого виселення для цілей статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та оцінюючи в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, суд приходить до висновку, що відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про виселення. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то судовий збір покладається на позивача, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають.

Outcome: dismissed