Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

20.01.2022 р. позивач [PERSON] звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Корабельний ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса)), в якій просила припинити (зняти) запис про обтяження № 11233061 (спеціальний розділ) від 31.05.2011 р. на все нерухоме майно позивача, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: б/н, виданої 11.05.2011 р старшим державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ткаченко М.П. В обґрунтування позову зазначила, що під час звернення до нотаріальної контори їй стало відомо про те, що в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна значиться запис під реєстраційним № 11233061 від 31 травня 2011 року, згідно якого накладено заборону відчуження усього майна, що належить позивачу (до реєстрації шлюбу [PERSON] ). Вказала, що згідно з відповіддю головного державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Стамат І.В. від 28.12.2021 року № 26377421 на заяву позивача вбачається, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н, виданої 11.05.2011 р. Корабельним відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1309, виданого 12.04.2011 року Корабельним районним судом м. Миколаїв про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми 8 042,14 грн. по ВП 26377427. Виконавче провадження № 26377427 було закінчене 26.10.2011 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» та направлено за належністю до Ленінського ВДВС ММУЮ старшим державним виконавцем Ткаченко Миколою Павловичем. Згідно відповіді в.о. начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) М. Суслової від 06.01.2022 року № 401 на заяву [PERSON] , 15.06.2017 р. виконавче провадження завершено в порядку п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», боржником в повному обсязі сплачено суму боргу, виконавчого збору та витрати на проведення виконавчих дій. Наразі виконавче провадження знищене. У зв`язку з тим, що захистити свої майнові права у інший спосіб неможливо, позивач була змушена звернутися в суд з даним позовом. Ухвалою суду від 25.01.2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи у відсутності позивач та її представника, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, судом про дату, час та міце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частина трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2004 р. зареєстрованого в реєстрі за № 2697 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.10.2004 р., номер запису 13241 в книзі: 191. Згідно з інформацією, яка міститься у витязі про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, зареєстроване обтяження за реєстраційним номером 11233061 за типом обтяження: арешт нерухомого майна, яке зареєстроване 31.05.2011 14:39:21 за № 11233061 реєстратором: Миколаївська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 11.05.2011, старший державний виконавець Корабельного ВДВС ММУЮ Ткаченко М.П. Згідно з листом Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) № 26377421/108-37/4 від 28.12.2021 р., старшим державним виконавцем Корабельного віділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ткаченко М.П. 11.05.2011 р. було відкрите виконавче провадження № 26377427 з виконання виконавчого листа № 2-1309, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 12.04.2011 р. про стягнення з [PERSON] на користь АТ Банк Фінанси та Кредит боргу в сумі 8 042,14 грн. 26.10.2011 р. вказане виконавче провадження було закінчене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ Про виконавче провадження та направлено за належністю до Ленінського відділу ДВСММУЮ. З відповіді Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) від 06.01.2022 р. вбачається, що 15.06.2017 р. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-1309 про стягнення з [PERSON] на користь АТ Банк Фінанси та Кредит боргу в сумі 8 042,14 грн., було завершене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження у звязку з повним фактичним виконанням боржником рішення суду. Інші виконавчі провадження щодо стягнення з [PERSON] боргу на виконанні у Відділі відсутні. Згідно з частиною четвертою статті 59 Закону України Про виконавче провадження підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України Про виконавче провадження). Норми Закону України Про виконавче провадження не передбачають здійснення державним (приватним) виконавцем будь-яких виконавчих дій після завершення виконавчого провадження, у тому числі й після знищення за строками зберігання. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96) суд повторює, що позбавлення майна, у значенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі «Pressos Compania Naviera S.» та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 23, п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення у справі Спорронга і Льонрота). Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. Будь-яке втручання органу влади у безперешкодне володіння майном повинно бути «законним», позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом (Рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії»). Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим у його здійсненні. Згідно з статтею 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивача як власника, щодо вільного розпорядження майном. Що стосується вимоги позивач про вилучення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Аналізуючи вказані положення законодавства, суд позбавлений права вилучати відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про обтяження нерухомого майна, а тому у задоволенні вказаної вимоги належить відмовити. На підставі викладеного, аналізуючи досліджені докази, суд дійшов висновку необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial