Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, відповідно до вимог якого просить в порядку поділу спільного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки "Mercedes-Benz Sprinter", державний номерний знак [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу "Mercedes-Benz Sprinter", державний номерний знак [NUMBER] в сумі 120 500 грн; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки "Daewoo Lanos" TF55Y, 2006 року випуску; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки "Daewoo Lanos" TF55Y, 2006 року випуску; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного "Daewoo Lanos" TF55Y, 2006 року випуску в сумі 39 000 грн; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в розмірі 16 610 (шістнадцять тисяч шістсот десять доларів США), що за курсом Національного банку України долара США до гривні на день подання позову становить 539 825 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06.06.2009 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, про шо було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу подружжя має сина, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 24 червня 2020 року у справі № 382/863/19 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище [PERSON] . У період шлюбу, за спільні кошти подружжя та спільними зусиллями сторонами придбано два житлові будинки та два транспортні засоби, а квартиру до шлюбу відповідач придбав у кредит, однак спільні кошти новоствореної сім`ї вкладалися на його погашення. Оскільки шлюб розірвано, однак питання щодо поділу спільного майна подружжя не вирішено, а згоди з цього питання сторони не дійшли, позивачка звернулася до суду за захистом своїх майнових прав. Ухвалою від 04.05.2022 року відкрито провадження та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача заявила клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позов, яке ухвалою від 20.07.2022 року задоволено. Відповідно до поданого відзиву та з урахуванням виступу у судових дебатах представник відповідача зазначила, що квартира належить відповідачу на праві приватної власності; вона придбана ним за договором купівлі-продажу від 01.02.2008 року; з метою її придбання 01.02.2008 року відповідач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, за яким він отримав кредит у валюті USD у сумі 30000 доларів США з терміном їх повернення до 01.02.2018 року. На час реєстрації шлюбу станом на 01.06.2009 року, борг за кредитним договором визначався в розмірі 27448,15 доларів США, а 05.02.2018 року відповідач повністю виконав зобов`язання перед банком за рахунок позикових коштів. На час укладення шлюбу та до 2014 року позивачка особисто доходів не отримувала; утримання сім`ї та сплата кредитного боргу були на відповідальності відповідача, якому батьки кілька років надавали фінансову підтримку, а з 2012 року позику для сплати кредитного боргу йому надавав [PERSON] , про що у січні 2016 року складено розписку про отримання в борг 40 000 доларів США на строк до 01.01.2022 року, який відповідач повернув 30.12.2021 року. Тож квартира не може бути визнана об`єктом спільного майна подружжя. Також відповідач зазначив, що зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, є доведеним те, що спільним майном подружжя на час розлучення є транспортний засіб, марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] , а також два житлові будинку, розташовані по [ADDRESS] . Оскільки сторони не дійшли згоди щодо вартості спільного майна, бо кожним з них надано матеріали з оцінки майна з різним значенням, а також, враховуючи те, що жодною зі сторін не заявлялося клопотання про призначення у справі судової оціночно-технічної та оціночно-будівельної експертиз, то у цьому разі є неможливим задоволення позову у частині виділення позивачці частки у спільному майні в натурі. У зв`язку з чим відповідач просив суд ухвалити рішення, яким поділити майно між сторонами, визнавши відповідно право власності кожного на 1/2 частину транспортного засобу та двох будинків. Разом з цим, відповідач не може погодитись з визначеною позивачем вартістю транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprinter», а тому на його замовлення проведена його оцінка та складено висновок, відповідно до якого вартість цього автомобіля становить 145 609 грн. Від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечила щодо доводів відповідача та просила задовольнити позов. Від відповідача надходив зустрічний позов; ухвалою від 13.10.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку на його подання; зустрічний позов повернуто. Ухвалою від 13.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судових засідання заслухані показання свідка [PERSON] , а також [PERSON] був допитаний як свідок про відомі йому обставини, що мають значення для справи. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та заперечення на неї, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судом встановлено, що 06.06.2009 року між сторонам зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Березанського управління юстиції Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.06.2009 року, актовий запис № 62. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 24.06.2020 року шлюб між сторонами розірвано. До укладення шлюбу, 01.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № K3JWGK 15006724, за яким він отримав кредитні кошти на придбання нерухомості в розмірі 30000 доларів США на строк до 28.01.2018 року. 01.02.2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На забезпечення належного виконання кредитного договору, 04.04.2008 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки (предметом іпотеки є двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ). Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2018 року [PERSON] станом на 05.02.2018 року відсутня заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 01.02.2008 року, витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.04.2008 року, витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 04.04.2008 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.02.2008 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прийнято 12.02.2008 року. Тож зазначена квартира придбана відповідачем до шлюбу. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 10.08.2018 року); - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 10.08.2018 року); - транспортний засіб марки "Mercedes-Benz Sprinter", державний номерний знак [NUMBER] ; - транспортний засіб марки "Daewoo Lanos" TF55Y, державний номерний знак [NUMBER] . Стороною позивачки для встановлення вартості автомобілей "Mercedes-Benz Sprinter" та "Daewoo Lanos" TF55Y на час розгляду справи подано звіт про оцінку вартості колісних транспортних засобів від 26.01.2022 року. Із висновку про вартість об`єкта вбачається: на підставі даних представлених замовником, дослідження та аналізу авторинку за ринковими цінами на об`єкти порівняння з врахуванням загальних положень і обмежувальних умов, з застосуванням методик затверджених законодавством України станом на дату оцінки, ринкова вартість колісних транспортних засобів, що належать громадянину [PERSON] станом на 13.01.2022 року становить: "Daewoo Lanos" TF55Y 78 000 грн; "Mercedes-Benz Sprinter" 241 000 грн (для визначення вартості застосовувався порівняльний підхід). Стороною позивачки надано звіти про оцінку вартості житлових будинків від 28.01.2022 року, в яких зазначено, що: ринкова вартість житлового будинку /А-1/ загальною площею 76,4 кв. м, житловою площею 35,5 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий № 3225510100:08:047:0236 за адресою [ADDRESS] , станом на 27.01.2022 року становить 665 000 грн; ринкова вартість житлового будинку /літ А-1/ загальною площею 79,4 кв. м, житловою площею 55,7 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий № 3225510100:08:047:0237 за адресою [ADDRESS] , станом на 27.01.2022 р. становить 691 000 грн. Представником відповідача для встановлення вартості автомобіля "Mercedes-Benz Sprinter" на час розгляду справи надано висновок про вартість майна від 16.05.2022 року, в якому зазначено, що вартість колісного транспортного засобу становить 145 609 грн. Крім цього, надано технічні паспорти на садибні (індивідуальні) житлові будинки за адресою [ADDRESS] , [ADDRESS] , а також долучено розрахунки вартості поліпшень цих будинків за період липень 2020 - жовтень 2021 років, в яких вказано вартість робіт, матеріалів та устаткування 449 149,51 грн (будинок [ADDRESS] ) та 407 380,57 грн (будинок [ADDRESS] ). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він знає відповідача з 2004 року. У 2008 році [PERSON] вирішив купити квартиру і звернувся до нього щодо поручительства. Про одруження сторін він не знав. В подальшому, у [PERSON] виникли фінансові проблеми і [PERSON] неодноразово допомагав йому коштами, надававши йому кожного місяця від 500 до 1000 доларів США. Коли сума боргу дійшла до 40 000 доларів США, [PERSON] написав йому відповідну розписку. Оскільки відповідачу не вистачило цих коштів, щоб погасити кредит повністю, [PERSON] в 2018 році позичив ще 12 000 доларів США до 2024 року. Отримавши ці кошти, [PERSON] погасив кредит повністю. В подальшому, 30.12.2021 року він повернув йому 40 000 доларів США, а 12 000 доларів США ще залишився винен. Допитаний як свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що у 2008 році він вирішив придбати квартиру в м. Яготині в кредит, у зв`язку з чим він звернувся до [PERSON] щодо поручительства. Потім в 2009 році він одружився, в них з [PERSON] народилася дитина і йому стало не вистачати коштів для погашення кредиту. Дружина не працювала, була в декреті. [PERSON] погодився допомагати [PERSON] погашати кредит щомісячно; коли сума позики дійшла до 40 000 доларів США, він написав [PERSON] розписку. В подальшому, відповідач вирішив погасити кредит повністю, але коштів все рівно не вистачало, тож він позичив додаткові грошові кошти у [PERSON] та погасив кредит. Також пояснив, що до шлюбу в нього був інший автомобіль, який після одруження він продав і купив автомобіль «Daewoo Lanos»; проте вже під час шлюбу у 2012 році він продав його і купив «Mercedes-Benz Sprinter». Про продаж автомобіля «Daewoo Lanos» позивачка знала і з нею це питання обговорювалося. Також повідомив, що під час шлюбу вони з позивачкою придбали два будинки в [ADDRESS] ; будинки оформили на позивачку, оскільки в нього були не сплачені штрафи за порушення правил дорожнього руху, а угоду необхідно було здійснити невідкладно. Після придбання спірних будинків та їх оформлення на позивачку, він суттєво поліпшив їх стан власними силами, у зв`язку з чим вони суттєво збільшили свою вартість; вклав у поліпшення значну частину власних коштів, які витратив на роботи, матеріали та устаткування. Відповідач повідомив, що метою придбання цих будинків були інтереси сторін у збереженні сім`ї та інвестиція у майбутнє їх неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з батьком (відповідачем) та перебуває на його утриманні. Щодо поділу квартири. За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Водночас відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.06.2009 року до 24.06.2020 року. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] , відповідач набув до укладення шлюбу, тож вона є його особистою приватною власністю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України. Суд критично оцінює доводи позивачки про те, що оскільки для придбання квартири відповідач отримав кредит в банку і кошти на погашення кредиту сплачувалися під час перебування сторін у шлюбі, то вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому є об`єктом поділу. З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається, що 01.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № K3JWGK 15006724, за яким він отримав кредитні кошти на придбання нерухомості в розмірі 30000 доларів США на строк до 28.01.2018 року. В цей же день, 01.02.2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На забезпечення належного виконання кредитного договору, 04.04.2008 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки (предметом іпотеки є двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ). Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2018 року [PERSON] станом на 05.02.2018 року відсутня заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк». У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Така позиція прослідковується і в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема, в постанові від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18) тощо. У ч. 3 ст. 61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом з тим, сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин ураховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/14662/15-ц (провадження № 61-19294св18). Отже, враховуючи, що право власності на квартиру відповідач набув до укладення шлюбу з позивачкою, то та обставина, що ця квартира була придбана ним за рахунок кредитних коштів, які частково погашалися ним під час перебування його у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, не змінює правового режиму права особистої приватної власності відповідача на цю квартиру, що виключає можливість її поділу між сторонами. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити, оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , придбана відповідачем у власність до укладення шлюбу та за кошти, отримані ним за кредитним договором № K3JWGK 15006724 від 01.02.2008 року, укладеним ним з ПАТ КБ «ПриватБанк», за яким у позивачки не виникло зобов`язань. Крім цього, суд також враховує, що з метою погашення кредиту відповідач неодноразово позичав грошові кошти у [PERSON] , що підтверджується показами свідків, розпискою; натомість матеріали справи не містять, а позивачка, стверджуючи що вона в цей період була зареєстрована як фізична особа - підприємець, не надала відповідних доказів, в тому числі й щодо своєї фінансової участі у погашенні кредитних коштів. Щодо поділу транспортного засобу "Daewoo Lanos". Суд враховує, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що під час шлюбу відповідач придбав транспортний засіб «Daewoo Lanos» TF55Y; разом з тим, як вбачається із довідок територіальних сервісних центрів МВС від 31.12.2021 (т. 1 а. с. 69) та від 21.09.2022 (т. 2 а. с. 210) зазначений автомобіль знятий з обліку влітку 2012 року. Як пояснив відповідач та не спростувала позивачка, транспортний засіб «Daewoo Lanos», д. н. з. [NUMBER] проданий відповідачем під час шлюбу з метою придбання іншого транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprinter» (зареєстрований за відповідачем у вересні 2012 року, тобто через декілька місяців після відчуження автомобіля «Daewoo Lanos»); позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що відповідач здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його. Тож викладене свідчить про те, що отримані від продажу транспортного засобу «Daewoo Lanos» кошти використані в інтересах сім`ї; придбаний інший транспортний засіб. Тож, з огляду на встановлені обставини,суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити. Щодо поділу транспортного засобу "Mercedes-Benz Sprinter". За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. В позовній заяві та письмових поясненнях по суті спору (відповіді на відзив, т. 1 а. с. 202) позивачка фактично просила визнати право власності на транспортний засіб "Mercedes-Benz Sprinter" за відповідачем та стягнути з нього на користь позивачки компенсацію за 1/2 частки цього транспортного засобу. Враховуючи зміст позовної заяви та письмових пояснень по справі, позивачка фактично просить залишити зазначений автомобіль у власності позивача та просить стягнути компенсацію. Враховуючи правову позицію позивачки, матеріали справи, інтереси сторін та положення ЦК України та СК України, відповідно до яких автомобіль є річчю неподільною, вимоги про стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Позивачка не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Заперечення відповідача щодо попереднього невнесення коштів на депозитний рахунок суд до уваги не приймає з огляду на те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Суд також враховує, що вимога про припинення права спільної часткової власності є неефективним способом захисту. Автомобіль є річчю неподільною, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної власності на це майно. Унаслідок виділення останнього у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20. Щодо розміру компенсації за автомобіль, суд, з урахуванням положень ст. 89 ЦПК України, принципу змагальності, а також завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України), приймає до уваги висновок про вартість автомобіля "Mercedes-Benz Sprinter", в якому зазначено, що вартість колісного транспортного засобу становить 145 609 грн, оскільки він зроблений пізніше та доводить його вартість на час розгляду справи, а також враховує, що відповідна оцінка зроблена саме конкретного автомобіля, який за свідченням відповідача надавався для огляду та оцінки разом з відповідними фотоматеріалами. При цьому, суд звертає увагу, що сторони правом заявити клопотання про призначення експертизи не скористалися, відповідних клопотань не заявили. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково, визнати спільним майном подружжя транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] - 1/2 вартості автомобіля в сумі 72 804,50 грн. Щодо поділу житлових будинків. Як вже зазначалося раніше, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2023 року у справі № 405/3776/19 (провадження № 61-8889св22). Житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами за № [ADDRESS] , є нерухомим майном, набутим під час шлюбу, та належить сторонам в рівних частинах. Відповідач погодився з даними обставинами та визнає позов в цій частині. Згідно з частиною першою статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга стаття 175 СК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо вартості будинків, суд зазначає, що відповідно до укладених договорів купівлі-продажу від 10.08.2018 року (т. 1 а. с. 14-17), будинки [ADDRESS] , придбані в період шлюбу за 44 763,51 грн та 69 947,65 грн відповідно. Сторонами надано: звіти про оцінку вартості житлових будинків, в яких вказана вартість 665 000 грн (будинок [ADDRESS] ) та 691 000 грн (будинок [ADDRESS] ); технічні паспорти на садибні (індивідуальні) житлові будинки та розрахунки вартості поліпшень цих будинків, в яких лише вартість робіт, матеріалів та устаткування вказана в розмірах 449 149,51 грн (будинок [ADDRESS] ) та 407 380,57 грн (будинок [ADDRESS] ). У зв`язку з цим, пояснюючи існуючу суттєву різницю у заявленій сторонами вартості будинків, відповідач стверджував, а позивачка не заперечувала, що після придбання спірних будинків та їх оформлення на позивачку відповідач суттєво поліпшував їх власними силами, у зв`язку з чим будинки значно збільшили свою вартість. Як повідомив відповідач, і не заперечила позивачка, метою придбання цих будинків були інтереси сторін у збереженні сім`ї та інвестиція у майбутнє їх неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з батьком (відповідачем) та перебуває на його утриманні. З урахуванням положень ст. 89 ЦПК України, принципу змагальності, а також завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України), суд приймає до уваги, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірних будинків, а кожною стороною надано матеріали з оцінки цього майна з різним значенням вартості, тобто сторонами надані суперечливі докази щодо вартості будинків на час розгляду справи, які викликають певні сумніви щодо їх правильності, а для з`ясування обставин щодо дійсної вартості будинків на даний час необхідні спеціальні знання. Натомість, сторони правом заявити клопотання про призначення експертизи не скористалися, відповідних клопотань не заявили. Наведене, в цьому випадку, унеможливлює поділ двох будинків з вочевидь різною вартістю між сторонами шляхом виділення частки у спільному майні в натурі за запропонованим позивачкою варіантом шляхом визнання права власності на будинок [ADDRESS] . Тож суд, при вирішенні справи в цій частині про розподіл майна, бере до уваги зазначені обставини, а також інтереси обох сторін та їх дитини. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновків про необхідність визнати спірні будинки спільним майном подружжя та частково задовольнити позов в цій частині: визнати право власності кожної зі сторін на 1/2 частини будинків [ADDRESS] відповідно. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial