Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

І. Позиції сторін у справі. Позивач просила стягнути з відповідача шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в якості компенсації моральної шкоди, завданої посадовими особами Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та посадовими особами Головного управління Національної поліції у м. Києві грошові кошти у розмірі 250 000, 00 грн, посилаючись на те, що старшим оперуповноваженим Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Забугою Ю. С. 02 жовтня 2013 року було вилучено матеріали приватизаційної справи щодо квартири [ADDRESS] в органі приватизації державного житлового фонду - управлінні житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/13262/13-к і не повернуто. Оскільки позивач була позбавлена можливості ознайомитися з матеріалами вказаної приватизаційної справи, внаслідок її вилучення і того, що матеріали були втрачені, на її переконання, вона не змогла доказати у суді той факт, що договір дарування 1/2 частки згадуваної квартири від 03 липня 2014 року між нею та [PERSON] та [PERSON] укладений правомірно. За заявою [PERSON] про втрату архівної приватизаційної справи на вищевказану квартиру, яка знаходилася у матеріалах кримінального провадження № 12013110050007556, 04 червня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100050004210 і розпочато досудове розслідування. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві Глущенко О. М. у відзиві позов не визнала, заперечуючи проти задоволення позову, вказала, що Головне управління не є належним відповідачем у справі, оскільки вимогами статті 1174 ЦК України передбачено відповідальність посадової особи. Позивачем не надано доказів протиправності дій слідчого. Жодних наказів, доручень керівником ГУ НП у м. Києві органу досудового розслідування у межах проведення досудового розслідування № 12013110050007556 не було надано, відповідальність за зберігання матеріалів кримінального провадження також не несе ГУ НП у м. Києві. Доказів протилежного позивач не надала. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. У своїй відповіді на відзив позивач заперечила проти доводів відповідача, вказавши, що вирішальним при постановленні рішення суду було встановлення правового режиму спільної власності на квартиру [ADDRESS] , тобто 1/2 частка цього об`єкту нерухомості перебувала у спільній частковій власності чи спільній сумісній. Уникнути протиріччя можливо лише через дослідження оригіналів документів, що знаходилися у матеріалах приватизаційної справи на об`єкт нерухомого майна - вищевказану квартиру. З метою з`ясування обставин втрати посадовими особами вказаного правоохоронного органу матеріалів приватизаційної справи, позивач звернулася до ГУ НП у м. Києві і отримала відповідь від 12 січня 2021 року про те, що 30 травня 2013 року слідчим відділом Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві розпочато кримінальне провадження № 12013110050007556, яке закрито 27 вересня 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. Разом з тим, за результатами проведення щорічної інвентаризації кримінальних проваджень у 2020 році в Оболонському управлінні поліції виявлено відсутність матеріалів № 12013110050007556 та матеріали службового розслідування направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві. Станом на 23 січня 2021 року працівниками слідчого відділу Оболонського управління поліції матеріали вказаного кримінального провадження поновлено. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 жовтня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за позовною заявою, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року подання позовної заяви було визнано зловживанням процесуальними правами та повернуто позовну заяву, застосовано до [PERSON] захід процесуального примусу у вигляді попередження /а. с. 18-21/. 22 лютого 2022 року [PERSON] отримала оригінал позовної заяви разом з додатками, у цивільній справі містяться копія заяви без додатків /а. с. 22/. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2022 року ухвалу суду першої інстанції скасовано і направлено справу для продовження розгляду /а. с. 52-56/. 28 липня 2022 року цивільна справа була повернута до Печерського районного суду м. Києва, а 09 серпня 2022 року - передано судді, згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду /а. с. 58 «а», 59/. 10 серпня 2022 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 19 серпня 2022 року позивач подала до суду оригінал позовної заяви з додатками /а. с. 60-61, 63-107/. Одночасно з поданням позовної заяви було подано до суду клопотання про виклик свідків, витребування доказів і про розгляд справи у загальному позовному порядку /а. с. 118-122/. 16 вересня 2022 року представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві Глущенко О. М. подала відзив на позовну заяву /а. с. 141-148/. 17 жовтня 2022 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві /а. с. 149-165/. 26 жовтня 2022 року суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача щодо клопотань про виклик свідків та витребування доказів, на місці без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, внесену до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні /а. с. 168/. Ухвалою суду від 26 жовтня 2022 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 169-170/. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали і просили задовольнити у повному обсязі, з підстав наведених у заявах по суті, вказали, що розмір заявленої шкоди у розмірі 250 000, 00 грн - це фактично вартість квартири, яку позивач втратила, при цьому будучи годувальником доньки, яка має інвалідність з дитинства. Також вказали, що договір дарування зазначався як безоплатний, але кошти у дійсності сплачувалися. У кримінальному провадженні № 12019100050004210 позивач має статус заявника. Представника відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві - Глущенко О. М. у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач неправильно обрала спосіб захисту, не правильно визначено коло осіб учасників розгляду справи і не обґрунтовано суму морального відшкодування. Представники відповідачів Державної казначейської служби України й Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про час, дату і місце призначеного слухання належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, заяви по суті або з процесуальних питань не були подані. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1994 року квартира [ADDRESS] дійсно належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) /а. с. 88/. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону [PERSON] отримала у спадок після смерті [PERSON] 1/4 частку спірної квартири. Тобто 3/4 частки спірної квартири перебувають у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а 1/4 частка перебуває у спільній частковій власності [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року, яке набрало чинності, у справі за позовом [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON] [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору оренди квартири, виселення, вселення та стягнення упущеної вигоди, встановлено, що 3/4 частки спірної квартири належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а зазначаючи у свідоцтві у дужках про належність квартири співвласникам у рівних долях, орган приватизації презюмує, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників є рівними. 02 жовтня 2013 року відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2013 року у справі № 756/13262/13-к (1-кс/756/979/13) архівна приватизаційна справа (у тому числі, всі оригінали документів, які в ній знаходяться) щодо приватизації квартири [ADDRESS] була вилучена на підставі протоколу тимчасового вилучення документів. Станом на 04 серпня 2016 року архівна приватизаційна справа до Органу приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації повернута не була /а. с. 90, 94-95/. 03 липня 2014 року [PERSON] від свого імені та імені [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого, уклали договір дарування 1/2 частки спірної квартири. У даному договорі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г. зазначила, що відчужувана 1/2 частка квартири належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1994 року і кожному окремо належить по 1/4 частці спірної квартири. При цьому у пунктах 12 та 13 договору дарування зазначено, що [PERSON] від свого імені та імені [PERSON] повідомив, що належна кожному 1/4 частка квартири, що є предметом даного договору є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною /а. с. 83-86/. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року у справі № 756/11354/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним задоволено і визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та посвідчений 03 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г., зареєстрований у реєстрі № 232. Рішення вмотивоване тим, що посилання у пунктах 12, 13 договору не відповідають дійсності, оскільки відсутній доказ виділення часток, крім спадкової, зі спільної сумісної власності. Згоди на укладення договору дарування 1/2 частки квартири [PERSON] не надавав, з такою пропозицією позивачі до нього не зверталися /а. с. 103-104/. Відповідно до відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 27 вересня 2016 року, за даними реєстрових книг Бюро, станом на 04 листопада 1994 року реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] було проведено з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Фондом комунального майна Мінського району 28 жовтня 1994 року. Враховуючи зазначене, Бюро було проведено реєстрацію права власності на вищевказану квартиру на праві спільної часткової власності /а. с. 91, 98/. Аналогічну відповідь надано листом від 23 лютого 2021 року /а. с. 97/. 04 червня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100050004210 і розпочато досудове розслідування за заявою [PERSON] , з попередньою кваліфікацією обставин за частиною першою статті 190 КК України. Листом від 20 серпня 2019 року Оболонське управління поліції Головного управління поліції у м. Києві повідомило [PERSON] про те, що матеріали кримінального провадження № 12013110050007556 було піднято із архіву кримінальних проваджень, проте оригіналів документів приватизації приміщення квартири [ADDRESS] виявлено не було, також не виявлено будь-якої інформації, що підтверджує той факт, що слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві проводилася виїмка даних документів /а. с. 92/. 11 лютого 2020 року Слідче управління Головного управління поліції у м. Києві листом повідомило [PERSON] про те, що місцезнаходження матеріалів кримінального провадження № 12013110050007556 не встановлено, у зв`язку із чим за фактом його втрати призначено службове розслідування, про результати якого її буде поінформовано додатково /а. с. 96/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Згідно із пунктом 8, 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Вимоги про відшкодування шкоди заявлені позивачем на підставі ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України. Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою встановлені статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України, згідно з якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З метою встановлення місцезнаходження приватизаційної справи, 24 липня 2019 року позивач звернулася до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, у відповідь на що їй було повідомлено, що матеріали кримінального провадження № 12013110050007556 було піднято із архіву кримінальних проваджень, проте оригіналів документів приватизації квартири [ADDRESS] виявлено не було, також не виявлено будь-якої інформації підтверджуючої той факт, що слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві проводилася виїмка даних документів. З листування можна зробити висновок, що архівна приватизаційна справа на квартиру [ADDRESS] знаходилася у матеріалах кримінального провадження № 12013110050007556. Позивач переконана, що або матеріали приватизаційної справи після вилучення старшим оперуповноваженим Забугою Ю. С. не були передані слідчому СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, або, якщо вказаний працівник передав після вилучення приватизаційну справу слідчому, справа була втрачена посадовою особою органу досудового розслідування, якою здійснювалося досудове розслідування або посадовою особою, визначеною відповідальним за зберігання кримінальних проваджень, переданих до відповідного архіву. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а доказів протиправності діяння, внаслідок якого відсутня у матеріалах кримінального провадження приватизаційна справа, встановлення обставин і причин, можливого умислу за яких це сталося - матеріали цієї справи не містять. З листа Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 20 серпня 2019 року, адресованого [PERSON] , вбачається, що також у провадженні слідчого відділу Оболонського управління поліції знаходиться кримінальне провадження № 12019100050004210 від 04 червня 2019 року за частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (Заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство)). Позивач вказала, що має статус заявника. Згідно з частиною першою статті 60 КПК України, - фізичною особою, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. За частиною другою вказаної статті Кодексу, заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, з яких можливо встановити об`єкт кримінально протиправних дій, які розслідувалися у кримінальному провадженні № 12019100050004210, на якій стадії перебуває розслідування або який ухвалено вирок чи постановлено ухвалу про закриття кримінального провадження, які позивач як заявник у кримінальному провадженні, на підставі статті 60 КПК України, має можливість отримати, а відтак, - зв`язок із предметом спору у цій справі. Незважаючи на те, що рішення суду набрали законної сили, позивач стверджує, що вважала і продовжує вважати, що [PERSON] та [PERSON] за договором дарування подарували їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а втрата приватизаційної справи на цю квартиру позбавила її права власності на неї. На переконання позивача, якби вона ознайомилася із матеріалами приватизаційної справи і надала їх під час судового розгляду справи в Оболонському районному суді м. Києва, договір дарування 1/2 частки права власності на об`єкт нерухомого майна - [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г. та зареєстрований за № 232, Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/11354/14-ц не був би визнаний недійсним і позивач не була б виселена з вказаної квартири. Доказування правового режиму об`єкта нерухомого майна повинно здійснюватися у межах справи про визнання недійсним договору дарування передбаченими чинним на час розгляду справи процесуальним законодавством засобами. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/11354/14-ц, яке набрало законної сили 20 січня 2016 року, згідно з ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року (реєстраційний номер судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень 52212337, 55189613), договір дарування № 232 від 03 липня 2014 року визнаний недійсним, а рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/780/17 від 26 січня 2018 року, яке набрало законної сили, згідно з постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року та законність якого була перевірена Верховним Судом постановою від 27 березня 2019 року, [PERSON] виселено з вказаної квартири (реєстраційний номер судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень 72020981, 73896923, 80950549). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Як зазначено у пункті 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії», право на справедливий розгляд у суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, з-поміж іншого, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року). Рішення у справах №№ 756/11354/14-ц і 756/780/17, ухвалені Оболонським районним судом м. Києва, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні. Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності. Аргументи позивача, що якби вона отримала доступ до матеріалів приватизаційної справи, які виявилися втраченими слідчим Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві Гегою Р. В., вона могла б доказати суду правомірність укладення договору дарування і не була б виселена з квартири, що сталося на підставі рішень Оболонського районного суду м. Києва, ґрунтуються на припущенні, що не може бути підставою для звернення до суду про стягнення компенсації з відповідачів, які, на думку позивача, є відповідальними за втрату матеріалів справи по приватизації квартири [ADDRESS] , а отже і за завдання позивачу моральної шкоди, якої вона зазнала, на її переконання, внаслідок виконання рішень суду. Отже відсутність приватизаційної справи на об`єкт нерухомого майна, речових прав на котрий, до того ж, позивач не має, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, й яку було вилучено оперуповноваженим, у матеріалах кримінального провадження, не корелюється із завданням, на переконання позивача, їй моральної шкоди. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed