Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила про наступне. Із 20 листопада 1993 року до 24 вересня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу подружжя набуло у власність приміщення прохідної\~ під літерою «Б», площею 25,1м2, гараж під літерою «Ж», площею 126,3м2, мийку під літерою «Л», площею 117,4м2, приміщення майстерні під літерою «Е», площею 154,4м2, приміщення контори під літерою «А», площею 86,4м2, які розташовані у [ADDRESS] . Право власності на ці приміщення зареєстроване за [PERSON] . Посилаючись на те, що майно, набуте подружжям під час за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а відповідач ніяким чином не бажає здійснювати його розподіл\~ та всіляко намагається позбавити її частки у даному майні, вона вимушена була звернутися до суду із вимогою про визнання зазначених об`єктів нерухомості спільним майном подружжя та визнання за нею права власності на\~ 1/2 їх частини. Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року зазначені нежитлові приміщення були передані у власність\~\~\~\~\~ [PERSON] , а підставою ухвалення вказаного рішення була наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] , який підлягав поверненню. Вважала, що відчуження [PERSON] майна у такий спосіб відбулось з метою виведення майна із сумісної власності подружжя та неможливості його поділу. 15 квітня 2015 року вона дізналась про наявність свого порушеного права та наявність вказаного рішення суду, яке порушувало її право на спільну сумісну власність подружжя, внаслідок чого оскаржила в апеляційному порядку вказане рішення суду від 05 вересня 2011 року. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено\~ [PERSON] у позові до [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Достовірно знаючи про наявність спору щодо нерухомого майна, під час перебування справи в суді апеляційної інстанції 05 травня 2015 року\~\~\~\~\~\~ [PERSON] відчужив це майно за договором купівлі-продажу\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] . Посилаючись\~ на ці обставин, вона в жовтні 2015 року звернулася до Шполянського районного суду Черкаської області\~ із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 травня 2015 року, укладеного між ними, та витребування з незаконного володіння набувача [PERSON] цього майна (справа №710/2222/15-ц). З врахуванням того, що постановою Верхового суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі №710/2222/15-ц їй відмовлено у позові до [PERSON] та\~\~\~\~\~ [PERSON] , третя особа [PERSON] , про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння [PERSON] , вона, через свого представника адвоката Гончара С.М., 28 червня 2022 року, шляхом надання додаткових письмових пояснень, уточнила свої позовні вимоги до [PERSON] . А саме, вказала, що через неможливість на даний час в силу вказаної постанови ВСУ провести розподіл майна у спосіб визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, вона просила провести поділ майна подружжя шляхом стягнення із відповідача грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості цього майна. При цьому, в адресованому суду 01 серпня 2022 року в системі «Електронний суд» письмовому викладі свого виступу в судових дебатах\~ її представник - адвокат Гончар С.М. просив при визначенні вартості компенсації\~ взяти за основу висновок судового експерта\~ від 10 березень 2020 року, тобто фактично на початок 2020 року. Представник відповідача адвокат Терещенко С.І. в судових дебатах зазначив, що позивачкою від самого початку при заявлені позову був неправильно обраний спосіб захисту, оскільки на день звернення із позовом до суду в липні 2015 року відповідач вже не був власником спірного нерухомого майна. Вимоги ж позивачки та її представника щодо\~ стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації є неконкретними, оскільки слід прийняти до увагу ту обставину, що [PERSON] , який є добросовісним набувачем спірного майнового комплексу із 05 травня 2015 року, дня придбання у\~ [PERSON] нерухомості, та до часу проведення експертного дослідження проводив поліпшення та реконструкцію приміщень, чим фактично змінив цільове призначення усього майнового комплексу, що призвело до значного зростання його вартості. Вважає, що із цих підстав у позові [PERSON] слід відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 20 листопада 1993 року до 13 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] \~ перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу подружжя\~ набуло у власність приміщення прохідної\~ під літерою «Б», площею 25,1м2, гараж під літерою «Ж», площею 126,3м2, мийку під літерою «Л», площею 117,4м2, приміщення майстерні під літерою «Е», площею 154,4м2, приміщення контори під літерою «А», площею 86,4м2, які розташовані у [ADDRESS] , право власності на які було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року у справі №2-981/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики за [PERSON] визнано право власності\~ на вказані нежитлові приміщення прохідної та гаража, які належали [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 24 червня 2006 року, мийки, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2007\~ року, приміщення майстерні та контори,\~ які належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 15 лютого 2008 року, розташовані за вказаною адресою в рахунок погашення боргу за договором позики в сумі 350 000 грн. Право власності на це майно [PERSON] зареєстрував 05 травня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05 травня 2015 року. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 05 травня 2015 року [PERSON] продав [PERSON] вказані нежитлові приміщення. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Підставою\~ позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння у справі №710/2222/15-ц зазначала те, що наведене майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя, її та [PERSON] , тому вона має право власності на 1/2\~ частину цього майна. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2020 року позов [PERSON] задоволено частково. Витребувано з володіння набувача [PERSON] зазначені нежитлові приміщення. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: - спірне майно придбане в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] і є спільною сумісною власністю подружжя; - відсутність судового рішення про поділ спірного майна чи про визначення розміру часток кожному зі співвласників не позбавляє позивача права на захист від порушень з боку інших осіб, оскільки відповідачами не спростовано презумпцію спільності права власності позивачки на вказане майно; - оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Водночас вимоги про визнання договору недійсним не підлягають до задоволення, оскільки недійсність договору призведе до повернення майна особі, якою воно було відчужене, що за своєю суттю є реституцією. Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2020 року -без змін. Не погоджуючись із рішеннями першої та апеляційної інстанції [PERSON] та [PERSON] подали касаційні скарги. Постановою Верхового суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі №710/2222/15-ц рішення Смілянського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2020 року скасовано, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] \~ у позові до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] , про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові [PERSON] . В цій постанові ВСУ зазначив, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність [PERSON] , а натомість його добросовісність не поставив під сумнів.\~\~\~\~ Щодо висновків суду апеляційної інстанції, то Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що [PERSON] , проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що на момент набуття ним права власності на спірне майно було скасовано судове рішення, на підставі якого майно було зареєстроване за [PERSON] , що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність [PERSON] під час набуття спірного нерухомого майна у власність. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна із володіння набувача [PERSON] з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на нього додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивачки [PERSON] . Наведене є підставою для скасування рішення та постанови судів попередніх інстанцій в оскарженій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про витребування майна. Як зазначалося вище, у первинній редакції позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , до часу прийняття ВСУ зазначеної постанови від 23 лютого 2023 року, зводилися до поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 його частини, який на даний час є неможливим. Так, предметом позову в цій справі є захист прав [PERSON] на частку і спільному майні подружжя. Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду України від\~ 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Такою вимогою [PERSON] є саме поділ спільного майна подружжя, тобто прохання до суду захистити її право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, розглядаючи позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя, суд може таку вимогу задовольнити в розумінні саме здійснення поділу майна, проте спосіб поділу застосувати не той, про який просив позивач у прохальній частині в первинній редакції. З огляду на зміст постанови ВСУ від 23 лютого 2023 року у справі №710/2222/15-ц, задоволення позову у тому вигляді, в якому сформульовано прохальну частину в первинній редакції, є неможливим. Водночас, це не унеможливлює задоволення позову із застосуванням іншого способу поділу майна, яким має бути стягнення із відповідача грошової компенсації майна, що вибуло зі спільної сумісної власності подружжя без відома та без згоди позивачки. При цьому слід зазначити, що висновки ВСУ, викладені у постанові від 23 лютого 2023 року у справі №710/2222/15-ц, спрямовані передусім на захист інтересів добросовісного набувача [PERSON] , проте не спростовують висновків про те, що спільне майно\~ подружжя [PERSON] вибуло із спільної сумісної власності без згоди\~ та відома дружини і не в інтересах сім`ї. Слід зазначити, що статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя [PERSON] не підлягає сумніву. Констатовано це і у мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 06 серпня 2015 року, якою скасовано очевидно незаконне рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року у справі № 2-981/11, яким незаконно було визнано право власності на спірне майно за [PERSON] . Разом із тим, 05 травня 2015 року\~ [PERSON] встиг відчужити спірне майна [PERSON] . Оскільки ж Верховний Суд відмовив [PERSON] у витребуванні майна у [PERSON] , то на сьогодні\~ може бути застосоване лише такий спосіб захисту, як стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини майна із\~\~\~\~ [PERSON] . Правовими підставами для цього є: - роз`яснення п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 листопада 2007 року\~ №11: «У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі»; - висновки, зроблені Верховним Судом України у постанові від 08 липня 2015 року у справі № 6-7цс15, Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі №726/2165/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/8107/14-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №664/340/16-ц, які свідчать про те, що в разі відчуження майна одним із подружжя без згоди іншого та наявності добросовісного набувача, у якого неможливо витребувати таке майно, зазначене майно підлягає врахуванню при поділі, а за відсутності іншого майна, що є предметом поділу, врахування права іншого з подружжя на частку можливе виключно шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації вартості такої частки. [PERSON] усіма своїми діями та бездіяльністю сприяв переходу права власності на спільне майно подружжя до [PERSON] , не повідомив суд про придбання майна в період шлюбу, що вимагав залучення до участі у справі дружини та врахування її позиції, підписав завідомо нікчемний договір застави майна із [PERSON] , який не був нотаріально посвідчений,\~ достовірно знаючи, що застава нерухомого майна нотаріально не посвідчувалася, і не могла бути посвідчена без згоди дружини, послався\~ на факт укладення договору застави при визнанні позову. Все це в подальшому призвело до того, що [PERSON] 05 травня 2015 року мав можливість відчужити майно добросовісному набувачу [PERSON] . По справі проведено оціночно-будівельну експертизу №08/19-ОБ від 10 березня 2020 року на предмет визначення дійсної ринкової вартості приміщень прохідної\~ під літерою «Б», площею 25,1м2, гаражу під літерою «Ж», площею 126,3м2, мийки під літерою «Л», площею 117,4м2, приміщення майстерні під літерою «Е», площею 154,4м2, приміщення контори під літерою «А», площею 86,4м2, які розташовані у [ADDRESS] . Згідно висновку експертизи ринкова вартість зазначених приміщень станом на березень 2020 року становить 785600 грн. Представник позивачки адвокат Гончар С.М. вважає, що визначення розміру компенсації, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки,\~ має становити половину від визначеної експертом суми, тобто 392800 грн. Разом з тим, представник відповідача адвокат Терещенко С.І. вважає, що брати за основу ринкову вартість спірних об`єктів нерухомості станом на час проведення експертного дослідження є неприпустимим, оскільки з часу придбання 05 травня 2015 року до часу експертного дослідження в березні 2020 року [PERSON] , як законний та добросовісний набувач цього майна, проводив поліпшення та реконструкцію приміщень, чим фактично змінив цільове призначення усього майнового комплексу, що призвело до значного зростання його вартості. На підтвердження цієї позиції, адвокат Терещенко С.І. надав суду фототаблицю від 22 липня 2022 року, із якої вбачається, що колишнє приміщення прохідної реконструйоване і використовується як магазин, колишнє приміщення\~ гаражу реконструйоване в автомайстерню із облаштуванням на другому поверсі салону краси, колишнє приміщення контори реконструйоване і використовується як\~ офісне приміщення та приміщення для харчування. За відсутності даних про ринкову вартість спірних об`єктів нерухомості до їх реконструкції під час придбання 5 травня 2015 року [PERSON] у [PERSON] станом на день розгляду справи, суд вважає за можливе врахувати експертну оцінку, визначену у звіті про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ, складеного 04 травня 2015 року, згідно якої вартість придбаного [PERSON] майна у [PERSON] становить 335300 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу між вказаними особами. При цьому\~ жодна із сторін не заявляла клопотання про проведення додаткових експертних досліджень з приводу визначення дійсної вартості спірних приміщень, виходячи їз їх стану на момент придбання [PERSON] , на дату винесення рішення. Також не заявлялось і клопотання і щодо проведення актуалізації експертної оцінки, складеної 04 травня 2015 року, згідно якої вартість спірних об`єктів нерухомості становила на день їх придбання\~ [PERSON] \~ -\~ 335300 грн.\~ Таким чином, із відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація половини вартості спільного майна подружжя\~ в розмірі 167650 грн. (335300:2). Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення грошової компенсації із [PERSON] становлять 392 800 грн. (1/2 частина від 785600 грн.). Судовий збір, виходячи із суми задоволених позовних вимог становить 1676,5 грн. (1% від 167650 грн.). Виходячи, що судовий збір [PERSON] сплачено 20 липня 2015 року в сумі 243,60 грн., з врахуванням\~ часткового задоволення позову\~ із відповідача на її користь підлягає стягненню 103,97грн. судового збору (243,60 грн. х 42,68%). З врахуванням того, що\~ із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 103,97 грн., на користь держави із [PERSON] \~ слід стягнути 1432 грн. 90 коп. (1676,5-243,60). На підставі наведеного,ст.ст.57,60,61,70,71,114 СК України, 16,328,268 ЦК України,

Outcome: partial