Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2022 року звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. 26.11.2002 сторони уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстровано Товарною біржою «Торг-Інвест» у відповідності до приписів чинного на той час законодавства. Умови договору сторонами виконані, грошові кошти відповідачем від правочину отримані. Проте, зазначений правочин не було нотаріально посвідчено, що унеможливлює реєстрацію позивачем права власності на придбану ним квартиру у відповідності до приписів чинного законодавства України, що позбавляє позивача права на розпорядження придбаною ним квартирою. З огляду на вищезазначене, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 26.11.2002 та визнати за ним право власності на зазначену квартиру. 07.10.2022 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено підготовче засідання у справі. 28.10.2022 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову у справі. Ухвалою суду від 07.11.2022 підготовче засідання в справі відкладено до 11 год. 00 хв. 05.12.2022, визнано обов`язковою явку відповідача в підготовче засідання для надання особистих пояснень, запропоновано учасникам справи надати суду докази перебування квартири [ADDRESS] у власності [PERSON] станом на моменту укладення сторонами договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 26.11.2002. 23.11.2022 представником відповідача подано до суду незасвідчені копії договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 20.06.2002 між [PERSON] та [PERSON] на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест»; свідоцтва про право власності № 126 від 03.01.2002. Ухвалою суду від 05.12.2023 продовжено строк підготовчого провадження в справі на 30 днів до 05.01.2023, витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірені копії всіх правовстановлювальних документів, які містяться в реєстраційно-інвентаризаційній справі на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] . 07.12.2022 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» надійшла фотокопія свідоцтва про право власності на зазначену квартиру від 06.02.2002, в якому власником квартири зазначено [PERSON] та інформація, згідно якої інших правовстановлюючих документів на спірну квартиру матеріали інвентаризаційної справи не містять. Ухвалою суду від 08.02.2023 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжено проведення підготовчого засідання в справі у загальному порядку. Ухвалою суду від 08.02.2023 підготовче провадження у справі завершено, справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Раніше звертався до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, в якій повідомив, що позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації місця проживання відповідача. З урахуванням вищевикладеного та того, що нез`явлення сторін та їх представників не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З доданої до позовної заяви копії договору Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Орджонікідзевської районної адміністрації від 03.01.2002 № 11 [PERSON] передано у приавтну власність квартиру [ADDRESS] що підтверджується фотокопією свідоцтва на право власності на квартиру від 06.02.2002 № 126 (а.с. 53). Право власності на квартиру зареєстроване Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 06.02.2002, що підтверджується реєстраційним написом на вищезазначеному правовстановлюючому документі (а.с. 53). Згідно інформації, наданої ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в листі від 07.12.2022 № 1389 інші правовстановлюючих документів на зазначену квартиру в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] не міститься (а.с. 52). Інформація щодо наявності речових прав на вищезазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня (а.с. 69). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем [PERSON] 26.11.2002 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який зареєстровано на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» 26.11.2002 у відповідності до приписів ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». На підтвердження своїх доводів позивачем додано до позовної заяви фотокопію вищезазначеного договору (а.с. 14), з п. 3 якого вбачається, що відчужувана квартира належить продавцеві [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2002, зареєстрованого «Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест» під реєстраційним номером Н-2859. З наданої представником відповідача фотокопії договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2002 (а.с. 43) вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 3 останнього договору відчужувана квартира належить продавцеві на праві особистої власності на підставі Свідоцтва Орджонікідзевської адміністрації № 126 від 06.02.2002. У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» 26 листопада 2002 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення\~Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;\~якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і\~його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі. Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, що відповідач на теперішній час не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення ним від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надав. Навпаки, позивач звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив його задовольнити. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] в частині в визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири задоволенню не підлягають. Вирішуючи справу в частині позовних вимог [PERSON] про визнання правав власності на спірну квартиру, суд виходить з наступного. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). За змістом частини 1 і 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19травня 2020року у справі №916/1608/18 дійшла висновку, що при вирішенні спору про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу необхідно враховувати те, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Проте, позивачем суду не надано доказів ані першого, ані другого. Більше того, відповідач звернувся до суду із заявою про визнання позову, в прийнятті якої судом було відмовлено, оскільки відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України визнання відповідачем позову не повинно суперечити вимогам закону. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed