Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

у січні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів. В обґрунтування вказаних вимог зазначив, що між сторонами підписано анкету-заяву про акцепт пропозиції АТ «Альфа-банк» на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якої ним отримано кредит, сума встановленої кредитної лінії становить 10 000,00 грн, а максимальна сума заборгованості становить 200 000,00 грн. Строк кредиту становить 12 місяців. Проте позивачу стало відомо, що банком підвищено розмір ліміту до 60 000,00 грн, без його згоди та про що відповідачем його повідомлено не було. [PERSON] взяті на себе обов`язки за угодою виконував відповідно до графіка погашення заборгованості, однак до сум, що підлягають сплаті, включається списання процентів за розрахункове-касове обслуговування, що він вважає незаконним і порушенням його прав як споживача. За період з 01.09.2021 року по 11.12.2022 року позивачем за розрахункове-касове обслуговування відповідачу сплачено 20 657,47 грн. Відповідач не мав права встановлювати комісію за розрахунково-касове обслуговування, тобто за дію, яку банк вчиняє на власну користь, при цьому відповідачем його не повідомлено про всі умови угоди та при підписанні договору він введений в оману, вважає, за таких обставин, що вказана угода підлягає визнанню недійсною в частині нарахування плати за обслуговування. За викладених обставин просить позов задовольнити шляхом здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як списання коштів за розрахунково-касове обслуговування за угодою № 631116681 в рахунок погашення ліміту суми тіла кредиту та зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості та графіка погашення кредиту, виключивши списання коштів за розрахунково-касове обслуговування. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12.01.2023 року вказану справу передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва (а.с. 28). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.02.2023 року відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 34-35). 28.03.2023 року до суду від представника АТ «Сенс Банк» до суду надійшли пояснення в яких вказано, що позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» № 2/2022 від 18.08.2022 року змінено найменування банку на АТ «Сенс Банк»; законодавство не забороняє банку встановлювати у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові супутні послуги; позивач отримав інформацію про споживчий кредит; [PERSON] обрано неправильний спосіб захисту, в зв`язку із чим просить у задоволенні позову відмовити. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 13.03.2019 року позивачем укладено з ПАТ «СК «Альфа страхування» заяву (акцепт) про прийняття пропозиції укласти договір страхування № 248.631116681.111; 227.631116681.111. Крім того, між сторонами було укладено акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631116681. Відповідно до умов надання кредитної лінії, ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн (розділ ІІІ). Станом на 11.12.2022 року позивачу банком встановлено кредитний ліміт в розмірі 60 650,91 грн. Тобто в межах суми, визначеної розділом ІІІ умов надання кредитної лінії за угодою № 631116681. При цьому, розділом «Тарифи по видачі та обслуговуванні картки. Основні тарифи» акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631116681, визначено, що плата за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду) становить 3,5 %, а за видачу готівки з рахунку через банкомат/касу будь-якого банку (в т.ч. Альфа Банку) в Україні та за межами за рахунок власних коштів становить 4 % min 20 грн. Частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливі умови договорів, наведені в ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», проте ч. 4 ст. 18 цього Закону визначено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). За змістом цього припису об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). 10.05.2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 05.06.2007 року. Згідно з п. 3.6. цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10.06.2017 року. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Тлумачення ст. ст. 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки договір між сторонами було укладено 13.03.2019 року, крім того умови договору, якими встановлено обов`язок позивача сплачувати на користь банку комісійні платежі недійсною не визнається і така вимога не заявлялась, тому в суду відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язків здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як списання коштів за розрахунково-касове обслуговування за угодою № 631116681 в рахунок погашення ліміту суми тіла кредиту та перерахунку заборгованості та графіка погашення кредиту, виключивши списання коштів за розрахунково-касове обслуговування. Зазначене дає суду зробити висновок про необґрунтованість заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, а також ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed