Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

23 січня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить виселити [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку, окрім нього (позивача), проживає також його син [PERSON] , який зловживає спиртними напоями та, будучи в стані зміненої свідомості, систематично вчиняє домашнє психологічне насильство відносно нього, своєї матері та подруги, яку приводить до будинку, що робить нестерпним проживання з ним в одному будинку. Позивач, вказує, що він є особою похилого віку, має хронічні хвороби в зв`язку з чим йому важко ходити. Натомість відповідач є дієздатною та працездатною особою, однак не виявляє бажання влаштовувати своє життя та забезпечити себе житлом. Відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, проте він не змінює свою поведінку та продовжує порушувати правила співжиття, що унеможливлює спільне проживання з ним. Відповідно до положень ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, практики ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Разом з тим, позивач просить суд взяти до уваги, що необхідність для відповідача забезпечувати себе житлом самостійно (наприклад винаймати житло) є значно менш обтяжливою ніж для нього, враховуючи його вік та стан здоров`я, терпіти систематичне психологічне насильство з боку відповідача. Таким чином, виселення відповідача з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення буде відповідати принципу пропорційності з метою захисту його (позивача) майнових та особистих прав від протиправних посягань з боку відповідача. Враховуючи викладене, з огляду на положення ст. 116 ЖК України, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді Крижопільського районного суду від 06 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою Крижопільського районного суду від 28 лютого 2023 року підготовче засідання було відкладено для надання відповідачу можливості звернутися до адвоката за правовою допомогою. Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 15 березня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Панасюк В.Б. підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили задовольнити позов. Позивач пояснив, що його син [PERSON] не виявляє бажання працевлаштуватися, щоб мати можливість винаймати житло та проживати окремо. Відповідач періодично вчиняє домашнє насильство проти співмешканців будинку, в зв`язку з чим притягувався до адміністративної відповідальності. Йому важко терпіти таку поведінку відповідача, він хоче спокійно проживати у власному будинку. Представник позивача вказав, що систематичне порушення відповідачем правил співжиття робить неможливим спільне проживання з ним та становить загрозу для життя і здоров`я позивача, який змушений терпіти домашнє насильство, а саме нецензурну лайку та погрози, з боку свого сина [PERSON] , оскільки через похилий вік та поганий стан здоров`я не може нічого вдіяти та захистити себе від протиправних посягань і тому єдиним виходом є виселення відповідача з належного позивачу житлового будинку. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за скоєння домашнього насильства відносно позивача, своєї матері (колишньої дружини позивача), своєї співмешканки. Заходи запобігання і впливу на відповідача виявились безрезультатними, оскільки його поведінка не змінилась. Більше того, вже після подання даного позову відповідач продовжує вчиняти протиправні дії. Відповідач є працездатною особою, відтак може знайти роботу та забезпечувати себе житлом. Окрім того, у матері відповідача є житловий будинок в с. Жабокрич Тульчинського району Вінницької області, у якому ніхто не проживає, тому відповідач може проживати у даному будинку. Відповідач у вступному слові заперечив проти задоволення позову, пояснив, що на даний час він не має фінансової змоги винаймати житло. Він шукає роботу та має намір влаштуватися водієм або взагалі поїхати з смт. Крижопіль на заробітки. Йому нічого не відомо про будинок матері в с. Жабокрич. Вважає, що батьки навмисно провокують його на сварки, оскільки хочуть контролювати його особисте життя. Коли під час суперечки він трохи підвищить голос, його мати одразу викликає працівників поліції, які безпідставно складають щодо нього протоколи про адміністративні правопорушення. В судових дебатах відповідач вказав, що позов визнає, оскільки його батько є власником будинку, тому він має право порушувати питання про виселення з належного йому будинку інших осіб. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у ній докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С. за р.№ 7668, витягу з Державного реєстру правочинів № 3427229 від 28 грудня 2006 року. У вищевказаному житловому будинку зареєстровано місце проживання, окрім позивача, також [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Крижопільською селищною радою Тульчинського району Вінницької області за № 2760 від 26 грудня 2022 року. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, посилається на те, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим спільне проживання разом із ним у житловому будинку. На підтвердження зазначених обставин, позивачем було надано суду копії постанов, винесених відносно [PERSON] Крижопільським районним судом Вінницької області. Так, 21 липня 2022 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення 06 липня 2022 року домашнього насильства психологічного характеру стосовно свого батька [PERSON] , та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. (справа № 134/932/22). 21 липня 2022 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення 29 червня 2022 року домашнього насильства психологічного характеру стосовно своєї матері [PERSON] , та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. (справа № 134/842/22). 27 вересня 2022 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення 23 серпня 2022 року домашнього насильства психологічного характеру відносно свого батька [PERSON] , та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (справа № 134/1285/22). Окрім того, 14 грудня 2022 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення 17 вересня 2022 року домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї співмешканки [PERSON] , та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (справа № 134/1531/22). Дані постанови набрали законної сили та не оскаржувалися [PERSON] . Таким чином, суд вважає доведеним факт триваючої асоціальної поведінки відповідача при повторних порушеннях ст. 173-2 КУпАП, оскільки раніше вжиті судом заходи адміністративного стягнення у вигляді штрафів не дали позитивних результатів. Разом з тим, з доданої до позову копії постанови Крижопільського районного суду Вінницької області від 28 червня 2022 року (справа № 134/719/22) вбачається, що провадження у справі було закрито в зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття (принаймні повторно), а також вжиття до особи заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України) судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, рівно як і практика Європейського суду з прав людини, застосовується судами при розгляді справ як джерело права, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Оскільки відповідач систематично порушує правила співжиття, а застосовані до нього судом заходи впливу виявились безрезультатними, тому виселення відповідача з належного позивачу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житла, є необхідним для дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника житла та втратою відповідачем житла, оскільки спільне проживання сторін за вказаною адресою за встановлених судом обставин не представляється за можливе. Таке втручання у право відповідача на житло є законним, необхідним та співрозмірним із переслідуваною метою, а конституційне право відповідача на житло кореспондується із його обов`язком дотримуватися вимог закону та правил співжиття із власником будинку - позивачем та іншими членами його родини, а відтак не є абсолютним. При цьому, хоча відповідач і не має власного житла, однак, враховуючи його вік та стан здоров`я, він не обмежений у можливості працювати та винаймати окреме житло. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved