Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Зудінова О.О. звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні та компенсацію за невиплачений дохід. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Сервісно-видавничий центр» на посаді заступника начальника Відділу кадрів та діловодства з 18.10.2017. Наказом від 24.03.2022 №29-П «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками» трудовий договір з позивачем призупинено до відновлення можливості виконувати роботу в період дії воєнного стану. Не погоджуючись з таким наказом, позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва та рішенням суду від 08.12.2022, по справі № 754/5488/22, було скасовано наказ від 24 березня 2022 №29-П, та поновлено дію її трудового договору на період з 24.03.2022 по 31.05.2022. Також цим рішенням стягнуто з відповідача нараховану заробітну плату не виплачену в наслідок незаконного призупинення дії трудового договору за період з 24.03.2022 по 31.05.2022 в розмірі 40131,00грн. Однак, на момент отримання рішення Деснянського районного суду, позивач вже була звільнена з займаної посади з 31.05.2022 наказом відповідача № 53-П «Про звільнення [PERSON] ». У день звільнення, з позивачем не було проведено повний розрахунок по заробітній платі, а саме не виплачена заробітна плата з серпня 2021 року по травень 2022 року включно у розмірі 144 012,92грн. За ля отримання належної їй заробітної плати, позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва, яким було видано судовий наказ від 15.06.2022 у справі № 754/4356/22 про стягнення з відповідача зазначеної суми. Даний наказ не оспорювався відповідачем. На підставі наведеного просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в розмірі 91 975,10грн, компенсацію за невиплачений грошовий дохід в розмірі 33 697,05грн та судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 12400грн і сплачений судовий збір при звернення з позовом до суду. Від представника Державного підприємстві «Сервісно-видавничий центр» 30.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91 975,10грн та компенсації за невиплачений грошовий дохід у розмірі 33697,05грн зазначена без врахування суми оподаткування доходу. Також у своєму відзиві представник відповідача просить зменшити суму витрат на правничу допомогу до 4 000,00грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.01.2023 позовну заяву залишено без руху. Позивачу встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.01.2023, після усунення позивачем недоліків, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача - адвокат Зудінов О.О. в судовому засіданні 30.03.2023 позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Михалюк К.О. в судовому засіданні 30.03.2023 позов визнала, проти задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні та компенсацію за невиплачений дохід - не заперечувала, однак просила зменшити суму витрат на правничу допомогу до 4000грн, оскільки вважає, що справа не відносить до категорії складної і саме ця сума дійсно відповідає розумному розміру. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд прийняв до уваги визнання відповідачем позовних вимог та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Наказом № 136-п від 17.10.2017, [PERSON] призначено на посаду заступника начальника Відділу кадрів та діловодства в Державному підприємстві «Сервісно-видавничий центр» з 18.10.2017 з місячним окладом відповідно до штатного розпису. Згідно Наказу №29-П від 24.03.2022 «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками» трудовий договір [PERSON] з Державним підприємством «Сервісно-видавничий центр» призупинено до відновлення можливості виконувати роботу в період дії воєнного стану. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2022, по справі №754/5488/22, було скасовано Наказ від 24.03.2022 №29-П «Про призупинення дії трудових договорів з працівниками» трудовий договір [PERSON] з Державним підприємством «Сервісно-видавничий центр» та поновлено дію її трудового договору на період з 24.03.2022 по 31.05.2022. Також цим рішенням стягнуто з відповідача нараховану заробітну плату не виплачену в наслідок незаконного призупинення дії трудового договору за період з 24.03.2022 по 31.05.2022 в розмірі 40131,00грн. Відповідно до Наказу від 31.05.2022 № 53-П, [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника Відділу кадрів та діловодства в Державному підприємстві «Сервісно-видавничий центр» з 31.05.2022 у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Доручено головному бухгалтеру провести розрахунок при звільненні [PERSON] . Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 15.06.2022, по справі №754/4356/22, було стягнуто з Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» на користь [PERSON] заборгованість зі сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 144012,92грн. Відповідно до довідки про доходи № 48, виданої [PERSON] за останні два календарних місяці, які передували звільненню позивача з роботи (березень та квітень 2022 року) позивачу нараховані 7258,38грн. Згідно довідки № 61, виданої [PERSON] , яка складена з метою ведення обліку в частині визначення та фіксації сум заробітної плати та компенсаційних витрат, які б мали бути нараховані та виплачені працівникові, якщо б не було призупинення трудового договору через введення в Україні військового стану, за березень та квітень 2022 року [PERSON] нараховані та мало б бути виплачено 4914,00грн та 18018,00грн. Відповідно до правової позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КУпП у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до п.1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, в якому визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2022 року № 928 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» строк дії встановленого карантину продовжено до 31 грудня 2022 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» строк дії встановленого карантину продовжено до 30 квітня 2023 року. Відтак, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні та компенсацію за невиплачений дохід позивач не пропустив. А тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. У зв`язку з тим, що при звільненні позивача [PERSON] відповідач Державне підприємство «Сервісно-видавничий центр» не розрахувався з позивачем із заробітної плати, позивач набув права вимагати від відповідача сплатити на користь позивача - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати заробітку у зв`язку з несвоєчасністю його виплати. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Стаття 43 Конституції України регламентує, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 94 КЗпП України визначає термін «заробітна плата» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 91975,10грн = (30190,38 сума заробітної плати за два місяці поділити на 43 робочих днів за березень та квітень = 702,10грн - сума середньоденного заробітку, яку необхідно помножити на 131 робочих днів, що минули з дня звільнення позивача з роботи). Отже з аналізу статей 116 та 117 КЗпП України, вбачається, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином з наведених норм матеріального права можна дійти до висновку про те, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Разом із тим, встановлений ст. 117 КЗпП України правовий механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на визнання позову відповідачем вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні, суд вбачає підстави для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Що стосується вимог позивача про стягнення суми компенсації за невиплачений грошовий дохід у розмірі 33697,05грн, суд дійшов до такого. Стаття 34 Закону України «Про оплату праці», передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Встановлено, що відповідачем не було вчасно виплачено позивачу суми, що підлягали виплаті при звільненні, тому суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Отже, суд приймає розрахунок суми компенсації зроблений стороною позивача, який розрахований відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, а тому загальна сума компенсації, яка підлягає виплаті [PERSON] становить у розмірі 33697,05грн. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, та враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91 975,10грн та суми компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 33 697,05грн. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] в суді здійснював адвокат Зудінов О.О. на підставі Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 12/22ПТВ від 30.12.2022; Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1265451; Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5795/10. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 12400,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних робіт наданий представником позивача, з матеріалами справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях. Суд врахувавши складність справи, яка не відноситься до категорії складних справ, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру. Виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача суму в розмір 4000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 628,37грн, та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 628,37грн.

Outcome: approved