Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

В жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 220 142,47 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 201,42 грн. Свою позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що 22.12.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження умов договору позики та факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів, відповідачем власноручно складено розписку у відповідності до змісту якої відповідачем підтверджено отримання від позивача в борг грошових коштів в розмірі 100 000,00 грн. Отримані кошти за розпискою відповідач зобов`язався повернути в повному обсязі у строк до 22.03.2021. Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань та не повернув жодної копійки до цього часу, хоча позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу. У зв`язку з викладеним просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 02.11.2022 року справу прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх необгрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, також надав до суду відзив в якому вказав, що відповідач не погоджується з позовними вимогами, оскільки повернув позивачу тіло кредиту у повному розмірі, також вимоги щодо стягнення пені та 3% річних є необгрунтованими, а саме. Відповідачем повернуто позивачу позику у розмірі 64 936,90 грн., що підтверджується наданими відповідними квитанціями. Іншу частину позики в розмірі 35 063,10 грн. відповідач повернув позивачу особисто, однак не брав від позивача підтвердження про отримання коштів, оскільки розраховував на його доброчесність та перебував з ним у дружніх стосунках. При поверненні коштів цей факт позивачем не заперечувався. Щодо платежів, які здійснювалися на ім`я [PERSON] то повідомляє, що сам позивач просив відповідача здійснювати платіж на карту його доньки [NUMBER] . Це підтверджується перепискою між позивачем та відповідачем. Стосовно стягнення пені в розмірі 115 400,00 грн. (200 грн. * 577 днів) за період з 23.03.2021 по 20.10.2022 та 3% річних в сумі 4 742,74. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вважає, що позивачем пропущено строк спеціальної давності для стягнення пені (один рік), що є підставою для відмови у позові в цій частині. Зазначені висновки узгоджуються з доводами Верховного Суду України викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, п. 3 частини 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п. 1 частини 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи ст. 266 та ч. 2 ст. 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суд, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Враховуючи, що строк повернення коштів настав 23.03.2021, спеціальний строк позовної давності для стягнення пені становить 1 рік, з позовом позивач звернувся 28.10.2022, тобто поза межами спеціального строку встановленого ст. 258 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. Стосовно 3% річних, встановлено, що відповідно до п. 18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено розрахунок пені на всю суму позики за період 23.03.2021 по 20.10.2022 (19 місяців), що перевищує строк встановлений в ст. 258 ЦК України та протирічить перехідним положенням ЦК України. Також в супереч перехідним положенням ЦК України, позивачем нараховано 3% річних. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.12.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження умов договору позики та факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів, відповідачем власноручно складено розписку у відповідності до змісту якої відповідачем підтверджено отримання від позивача в борг грошових коштів в розмірі 100 000,00 грн. Отримані кошти за розпискою відповідач зобов`язався повернути в повному обсязі у строк до 22.03.2021. Як зазначає позивач загальна сума заборгованості за договором позики від 22.12.2020 року, становить 100 000,00 грн., 115 400,00 грн. - пеня в розмірі 0,2% пені, 4 742,47 грн. 3% річних., а разом 220 142,47 грн. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно ч.2 ст. 1046 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 1049 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Наявність договорів позики у позивача, вказує на те, що борг відповідачем не погашено. В той же час судом встановлено, що Відповідачем повернуто позивачу кошти у розмірі 64 936,90 грн., що підтверджується наданими відповідними квитанціями. Суд вважає підтвердженими обставини повернення боргу в розмірі 64936,90 грн., оскільки доказів наявності інших боргових зобовязань у відповідача перед позивачем суду не надано. Іншу частину позики в розмірі 35 063,10 грн. відповідач зазначає, що повернув позивачу особисто, однак не брав від позивача підтвердження про отримання коштів, оскільки розраховував на його доброчесність та перебував з ним у дружніх стосунках. Вказані твердження відповідача не підтвердженні жодними доказами, а тому підлягають стягненню на користь позивача. Стосовно стягнення пені в розмірі 115 400,00 грн. та 3% річних суд зазначає наступне. Відповідно до п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. З 11 березня 2020 року діє карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19. Крім того, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено розрахунок пені та 3%; річних на всю суму позики за період 23.03.2021 по 20.10.2022 (19 місяців), яка відповідно до вимог законодавства підягає списанню позикодавцем, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове обґрунтованість вимог позивача та частковому їх задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у розмірі, пропорційному до розміру задоволених вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 330,21 грн. В частині стягнення судових витрат сторін професійну правничу допомогу суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги укладеного 10 листопада 2022 року укладеного між адвокатом та [PERSON] , зокрема п. 1.1. є надання адвокатом правничної допомоги у всіх справах, які повязані або можуть бути повязані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних та невизнаних його прав та інтересів, а Клієнт зобовязаний сплатити гонорар на умовах визначених цим договором. п. 2.3.3 цього договору сторони погодили, що за надання послуг в суді першої інстанції клієнт сплачує адвокату плату у розмірі 15000,00 грн. п. 16.1 даного договору визначено строк дії договору до 31.12.2025 року. Оскільки умовами договору сторони не визначали вартість надання послуг за кожну справу, враховуючи тривалість строку дії договору, суд вважає безпідставною вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу в межах даної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial