Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У травні 2021 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана цивільна справа за позовом [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 01 листопада 2020 року [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 10\~680 доларів США. На підтвердження факту отримання у [PERSON] вказаної грошової суми [PERSON] надав відповідну розписку, згідно якої зобов`язався повернути позивачу суму боргу в строк до 05-06.11.2020 року. Станом на день звернення до суду вказана сума грошових коштів [PERSON] не повернута. Також стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягає 3% річних за прострочення виконання зобов`язань. Крім того, позивач посилаючись на вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», вважає, що з [PERSON] на його користь підлягає стягнення неустойки за договором позики від 01.11.2020 року у розмірі 16\~928, 64 грн. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача заборгованість за договором позики, що становить 10\~680 (десять тисяч шістсот вісімдесят) доларів США, три відсотки річних у сумі 4\~163 (чотири тисячі сто шістдесят три) гривні 65 коп. та пеню у розмірі 16\~928 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять вісім) гривень 64 коп. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 26). У судове\~засідання позивач [PERSON] не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив не подав, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Обставини справи, що встановлені судом Згідно копії розписки про позику від 01 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] , отримав від [PERSON] гроші у сумі 10\~680 (десять тисяч шістсот вісімдесят) доларів США і зобов`язується повернути до 5-6.11.2020 року. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18. Судом встановлено, що від 01 листопада 2020 року, що [PERSON] , отримав від [PERSON] гроші у сумі 10 680 (десять тисяч шістсот вісімдесят) доларів США і зобов`язується повернути до 5-6.11.2020 року. Однак, у подальшому відповідач своїх зобов`язань не виконав. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та [PERSON] 01.11.2020 року договору позики, відбулося. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення коштів, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики (розписки) від 01.11.2020 року в розмірі 10 680 (десять тисяч шістсот вісімдесят) доларів США. Щодо стягнення 3 процентів річних. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, враховуючи період прострочення виконання зобов`язання та суму боргу за розпискою, то 3% річних становить 149 (сто сорок дев`ять) доларів США. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду (постанова від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц) зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, враховуючи те, що сума позики, отримана в іноземній валюті, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми боргу та 3% річних в іноземній валюті (долар США) без зазначення гривневого еквіваленту. Щодо стягнення неустойки. Позивач обґрунтовуючи необхідність стягнення з [PERSON] на свою користь неустойки за договором позики від 01.11.20202 року, посилається на вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Однак, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності. Отже, дія вищевказаного Закону не поширюється на правовідносини між фізичними особами. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення неустойки за договором позики від 01.11.2020 року. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Щодо судових витрат Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3\~190 грн. 79 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 23486 від 30 квітня 2021 року. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 3021 грн. 50 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial