Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

В грудні 2022 року позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та його дружина [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2003 року є співвласниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований позивач, його дружина та повнолітні діти [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що із лютого 2012 року дружина позивача та їх повнолітні діти в квартирі не проживають, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання у Сполучених Штатах Америки. Позивач та його дружина прийняли рішення відчужити належну їм квартиру, в зв`язку з чим виникла необхідність зняти з місця реєстрації всіх членів їх сім`ї, які вже тривалий час в квартирі фактично не проживають. Крім того, позивач зазначає про те, що дружина та донька надали йому належним чином посвідчені уповноваженими органами США довіреності на вчиненні відповідних дій. Однак, син не підтримує з позивачем зв`язок, не бажає добровільно знятись із реєстрації, та участі в утриманні квартири та оплаті за житлово-комунальні послуги не приймає. Посилаючись на викладене, а також те, що відповідач фактично впродовж тривалого строку в квартирі не проживає позивач, як співвласник квартири, вимушений звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.01.2023 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В лютому 2023 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якій позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2023 року, було вирішено прийняти до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог у даній справі. Вирішено здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням збільшених позовних вимог. Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. Позивач після прийняття заяви про збільшення позовних вимог, надіславши до суду заяву про повернення надміру сплаченого судового збору, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач [PERSON] надіслав до суду заяву про визнання позову, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] відзив на позов до суду не подала, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Третя особа [PERSON] народилась [INFO] та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Позивач та третя особа на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2003 року, - є власниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] . Позивач та третя особа є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 26.07.2022 року, в квартир [ADDRESS] , зареєстровані позивач, третя особа та їх повнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що третя особа та відповідачі в квартирі фактично вже тривалий час не проживають, що підтверджується актом ЖЕД-110 від 12.07.2022 року. Крім того, відповідачем [PERSON] було надіслано до суду заяву про визнання позову, відповідно до якої відповідач не заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Також третя особа та відповідач [PERSON] надали позивачу довіреності, засвідчені уповноваженими органами США, якими доручили позивачу бути їх представником в усіх органах на території України та за її межами. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог позивача, суд приймає до уваги те, що статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Позивач вказує, що відповідачі без поважних причин у квартирі не проживають, та в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було, як і не надано доказів на підтвердження поважності причин не проживання у квартирі. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачі фактично в квартирі не проживають, а позивач є законним співвласником житлового приміщення, та те, що доводи позивача жодними доказами зі сторони відповідачів не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 грн., а із відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн. Надміру сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню у визначеному законом порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved