Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до відповідачів до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що ГУ НП у м. Києві здійснюється судове розслідування у кримінальному провадженні № 12020100000000072 за фактом вчинення невстановленими особами на території м. Києва кримінальних правопорушень, пов`язаних з примушуванням до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, зокрема виплати заявникам неіснуючих боргів або сплати завищених відсотків по кредиту із загрозою застосування насильства. 24.09.2020 року в рамках зазначеного кримінального провадження відповідачем проведено обшук в офісі ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» за адресою: м. Київ, вул. Коновальця, 36Д. За результатами обшуку службовими особами відповідача за відсутності правових підстав вилучено належне позивачу майно, а саме: телефон Xiomi M1906676 IMEI1 [NUMBER] IMEI2 [NUMBER] , ноутбук Lenovo sin PH1KHH54. В результаті вилучення мобільних телефонів у позивача зникли чисельні контакти та відомості про послуги, якими позивач активно користувався в побутовому житті та під час виконання професійних обов`язків. В результаті вилучення ноутбука у позивача зникла можливість виконання його професійних обов`язків, що вплинуло на його заробіток. Представником ТОВ «ФК «Гелексі» на адресу Шевченківського районного суду м. Києва було направлено скаргу щодо бездіяльності старшого слідчого СВ ГУНП у м. Києві, яка полягає у поверненні окремого майна, вилученого під час проведення обшуку 24.09.2020 року в офісному приміщення за адресою: м. Київ, вул. Коновальця, 36. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року задоволено скаргу та зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 12020100000000072 від 05.02.2020 року, повернути ТОВ ФК «Гелексі» все вилучене 24.09.2020 року в ході проведення обшуку майно. Однак, до цього часу ухвала слідчого судді не виконана. Зазначеними діями та бездіяльністю ГУ НП в м. Києві позивачу було заподіяно майнову шкоду в розмірі 16498,17 грн., що є фактичним еквівалентом вилученого майна. Крім того, позивач зазнав суттєвих душевних страждань, безпідставними процесуальними діями по відношенню до нього принизило його честь, гідність та ділову репутацію. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби у м. Києві майнову шкоду у розмірі 16498,17 грн., моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18000,00 грн. 15.02.2021 року від представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує, що Головне управління Казначейства позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи позивач в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12020100000000072, не має процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого чи потерпілого. Крім того, вказане кримінальне провадження перебуває тільки на стадії досудового розслідування, обвинувальний вирок із встановленим судом фактом незаконного проведення обшуку на даний час не ухвалено. Позивачем на підтвердження протиправності дій посадових осіб відповідача надано копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 по справі № 761/30924/20. Представник звертає увагу суду на те, що цією ухвалою не було визнано протиправними дії суб`єкта владних повноважень, а лише зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої перебувають матеріали кримінального провадження № 12020100000000072 повернути ТОВ «ФК «Гелексі» майно, вилучене 24.09.2020 року в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36. Також, позивач надав доказ на підтвердження права власності лише на мобільний телефон Xiomi M1906676 (видаткова накладна ЧКІY2-0067 від 30.11.2019), проте не надав докази, що у належний спосіб підтверджують факт придбання ним ноутбуку Lenovo sin PF1KHH54, зокрема, товарний (касовий) чек із зазначенням найменування та вартості придбаного товару, дати продажу, найменування продавця тощо. Роздруківка з інтернет-сайту «Rozetka» не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження права власності Позивача на ноутбук та розміру майнової шкоди в сумі 9 999 грн. Зважаючи на викладене вище, Головне управління Казначейства вважає, що позивачем не надано суду достовірних, належних та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи про заподіяння матеріальної шкоди. Крім того, позивач не надав документальні підтвердження своїх тверджень стосовно того, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 по справі № 761/30924/20 відповідачем не виконана і майно не повернуто власнику. Матеріали позовної заяви не містять ні письмових звернень позивача до відповідача з вимогою виконати зазначену ухвалу, ні відмови відповідача у поверненні майна. Позивачем не надано доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди за вказаних у позовній заяві обставин, а саме: не надано доказів неправомірності дій відповідача та Головного управління Казначейства, доказів, які би підтверджували характер та обсяг тих страждань, яких зазнав позивач, тривалість та обсяг немайнових втрат, а лише наведені голослівні формальні твердження щодо приниження честі, гідності та ділової репутації. Крім того, представник зазначає, що Головне управління Казначейства не є учасником спірних правовідносин, протиправних дій по відношенню до позивача не здійснювало, а тому безпідставно є відповідачем у даній справі. Таким чином, позовні вимоги позивача є надуманими та безпідставними, а сума позову необгрунтованою, оскільки не підтверджена жодним належним та допустимим доказом. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 26.04.2021 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує, що позов є безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Позивач посилається на ті обставини, що йому не повернуто майно, яке було вилучено під час обшуку. Проте, ці посилання не відповідають дійсності, оскільки частину речей було повернуто під розписку. Інші речі будуть повернути після проведення слідчих дій. Відтак, на даний час тривають слідчі дії по кримінальному провадженню, остаточне рішення по якому не прийняте. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 03.08.2021 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що зі змісту позову вбачається, що позивачем обґрунтовані позовні вимоги незаконними діями органу досудового розслідування саме під час безпідставного вилучення (виїмки) майна комп`ютерної техніки та мобільних пристроїв) доступ (виїмка) якого обмежена спеціальними мами КПК України (ч.1 ст.159 КПК України). Так, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального порушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують громадян. Отже, застосування цього закону не обмежуються незаконним засудженням, незаконним повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, а й розповсюджуються на незаконні дії під час досудового розслідування, зокрема під час здійснення виїмки та незаконного накладення арешту на майно. При цьому моральна шкода позивачу завдана самим фактом незаконного вилучення конче необхідного для нормального існування сучасної людини. Так, в вилученому телефоні знаходяться номера телефонів усіх особистих контактів [PERSON] , інші номери телефонів, що необхідні їх для використанні в повсякденному житті. Без наявності телефону сучасна людина різко обмежується у спілкуванні, оскільки паперові записники у сучасному світі уже не використовуються. Крім зазначеного, відсутність телефону та записаних в ньому номерів контактів [PERSON] не дає змоги як терміново передати інформацію, так і отримати таку інформацію. Зазначене, звичайно, завдає позивачу значних труднощів у спілкуванні, позбавляє можливості терміново у певних випадках зреагувати на надзвичайні події - як позитивного, так і негативного характеру. Для підтримання комунікацій з оточуючими [PERSON] змушений був придбати інший телефон, що, в свою чергу, призвело до його додаткових витрат. Так у вилученому в [PERSON] комп`ютері також знаходиться певна її особиста формація, що є невід`ємною складовою життя сучасної людини. Крім зазначеного, зазначений комп`ютер широко використовувався позивачем в роботі, у відео спілкуванні з рідними, друзями, тощо. Крім того, завдана [PERSON] зазначеними діями моральна шкода полягає у тому, що він відчуває правову особисту незахищеність від незаконних дій представників правоохоронних органів як під час обшуку, так і під час невиконання ухвал судів. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до свого провадження. 08.12.2022 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві до суду надійшли Письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Разом з тим, до позову долучена копія ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року у справі № 761/30924/20 про повернення ТОВ «ФК «Гелексі» майна, яке вилучене 24.09.2020 року, що підтверджує належність майна ТОВ «ФК «Гелексі», а не позивачеві. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Натомість, позивачем невірно визначено суб`єктивний склад учасників процесу тому, що відповідачем у цій справі не є Держава Україна, що свідчить про заявлення позову до неналежних відповідачів. Крім того, позивачем не доведено факту спричинення йому матеріальної та моральної шкоди відповідачами у справі, причинного зв`язку між незаконними діями/бездіяльністю посадових осіб відповідачів, та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність та відсутність позивача. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника та позивача, за наявних у справі матеріалів. У судовому засіданні представник відповідача - Головного управління Національної поліції у м. Києві - заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Головним управлінням Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020100000000072 за фактом вчинення невстановленими особами на території м. Києва кримінальних правопорушень, пов`язаних з примушуванням до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, зокрема виплати заявниками неіснуючих боргів або сплати завищених відсотків по кредиту із погрозою застосування насильства. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2020 року було надано дозвіл старшому слідчому слідчого управління Головного управляння Національної поліції у м. Києві майору поліції Братиму М.І. та слідчим слідчої групи на проведення обшуку офісного приміщення за місцем фактичного розташування ТОВ «ФК «Гелексі», з метою виявлення та фіксації відомостей про вчинення кримінального правопорушення. 24 вересня 2020 року в рамках зазначеного кримінального провадження було проведено обшук в офісі ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, буд. 36Д. Як зазначає позивач, за результатами обшуку службовими особами ГУ НП у м. Києві було вилучено майно позивача, що належить йому на праві власності, а саме ноутбук ноутбук Lenovo sin PH1KHH54, що постійно використовується позивачем, як у повсякденному житті, так й під час виконання трудових обов`язків, тобто є знаряддям професійної та трудової діяльності, а також мобільний телефон Xiomi M1906676 IMEI1 [NUMBER] IMEI2 [NUMBER] . Представником ТОВ «ФК Гелексі» на адресу Шевченківського районного суду м. Києва було направлено скаргу на бездіяльність старшого слідчого СВ ГУНП в місті Києві, яка полягає у неповерненні майна (в тому числі й майна позивача), вилученого під час проведення обшуку 24 вересня 2020 року в офісному приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36-Д. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/30924/20 від 02.11.2020 року скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження №12020100000000072 від 05.02.2020 року, повернути ТОВ «ФК «Гелексі» все вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку майно. Як зазначав позивач, вказана ухвала суду досить тривалий час не виконувалась уповноваженими особами відповідача. Так, [PERSON] та його представники неодноразово звертались із клопотаннями і скаргами до відповідача ГУ НП у м. Києві та просили повернути належне йому майно. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року у справі 761/30645/20 (провадження №1кс/761/19134/2020) у рамках кримінального провадження № 12020100000000072, що внесене до ЄРДР 05.02.2020 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачений ч. 3 ст. 355 КК України, на майно, вилучене 24.09.2020 року у [PERSON] в ході обшуку за адресою: [ADDRESS] , в офісному приміщенні за місцем фактичного розташування ТОВ «ФК «Гелексі», а саме: мобільний телефон Xiomi M1906676 IMEI1 [NUMBER] IMEI2 [NUMBER] з сім-картою та ноутбук Lenovo sin PH1KHH54. Із долученої до матеріалів справи відповідачем ГУ НП у м. Києві копії розписки, вбачається, що 19.02.2021 року [PERSON] особисто отримав у слідчого Братима М.І. мобільний телефон Xiaomi M1906676 IMEI1 [NUMBER] IMEI2 [NUMBER] з сім-картою, ноутбук Lenovo sin PH1KHH54. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. У позовній заяві позивач зауважує, що виїмка та обшук у приміщенні ТОВ «ФК «Гелексі» були проведенні незаконно, а тому шкода завдана такими діями відповідача, має бути відшкодована позивачу. В той же час, позивачем та представником позивача не надано суду доказів стосовно наявності судового рішення, яке б констатувало факт незаконності проведеного 24.09.2020 року обшуку у приміщенні ТОВ «ФК «Гелексі» та незаконної виїмки. Факт наявності ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року про повернення майна, вилученого в ході обшуку 24.09.2020 року, не свідчить про незаконність обушку та виїмки, оскільки, як вбачається із ухвали суду від 02.11.2020 року, підставою для ухвалення такого судового рішення стало те, що слідчий у судове засідання не з`явився та не довів факт того, що вказане в ухвалі майно входить до переліку майна, дозвіл на відшукання і вилучення якого прямо надавався ухвалою суду. В той же час, суд зауважив, що відповідно до ст. 169 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном та зазначив, що відповідно до ч. 6 ст. 173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено. При цьому судом не було зазначено, чи постановлялась відповідна ухвала суду про арешт тимчасово вилученого майна чи ні, та з урахуванням статті 169 КПК України постановлено ухвалу про повернення майна ТОВ «ФК «Гелексі». Суд вважає за необхідне зазначити, що як вбачається із ухвали суду від 02.11.2020 року власником майна, вилученого під час обшуку 24.09.2020 року, перелік якого зазначений в ній, де зокрема вказано майно, яке позивач у позові визначає своєю особистою власністю є ТОВ «ФК «Гелексі». В резолютивній частині ухвали суду також зазначено, що майно, вилучене в ході обшуку 24.09.2020 року необхідно повернути власнику - ТОВ «ФК «Гелексі». Для підтвердження доводів того, що, зокрема мобільний телефон Xiomi належить саме позивачу, до позовної заяви долучено фото коробки телефону та видаткову накладну. В той же час це не може однозначно свідчити проте, що власником телефону є саме позивач. Також суд зауважує, що представником позивача як до позовної заяви так і в ході розгляду справи не було долучено жодних доказів на підтвердження того, що ноутбук Lenovo є власністю позивача. Отже, з урахуванням викладеного, зважаючи на те, що позивачем та його представником не було доведено суду факт належності мобільного телефону Xiomi та ноутбука Lenovo позивачу, враховуючи те, що таке майно було повернуто працівниками поліції позивачу 19.02.2021 року, суд доходить до висновку, що в ході судового розгляду справи позивачем та його представником не було доведено суду завдання майнової шкоди позивачу відповідачем ГУ НП у м. Києві в розмірі 16498,17 грн. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Звернувшись з цим позовом до суду, позивач та її представник зазначали, що вилучення особистих речей [PERSON] під час обшуку, порушили його нормальний та звичайний ритм життя, завдало йому значних душевних страждань, він був позбавлений можливості спілкуватись із рідними та близькими, оскільки всі номери телефонів були записані саме у тому телефоні, що був вилучений під час обшуку. Крім того, позивач та представник вказали, що у вилученому в [PERSON] комп`ютері також знаходиться певна її особиста формація, що є невід`ємною складовою життя сучасної людини. Крім зазначеного, зазначений комп`ютер широко використовувався позивачем в роботі, у відео спілкуванні з рідними, друзями, тощо. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Застосовуючи ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина. Відповідно до абз. 1 та 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно роз`яснень, даних у п. 9 Постанови № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Положеннями п. 10-1 Постанови № 4 роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивачем та його представником не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили про протиправність дій відповідачів по відношенню до позивачки, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивачка. Крім того, як було встановлено судом, під час розгляду справи позивачем та його представником не було доведено факт права власності на майно, яке було вилучено в ході обшуку, а позовна заява, зокрема, містить обґрунтування завдання моральної шкоди, позбавлення можливості позивача користуватись належним їй майно (порушення ритму життя, завдання додаткових труднощів, необхідність придбання нового телефону та ноутбуку). Стосовно доводів про невиконання відповідачем ухвали суду про повернення майна та цими діями завдання позивачці також моральної шкоди, необхідно зазначити, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року зобов`язано уповноважену особу, у провадженні якої знаходиться кримінальне провадження № 12020100000000072 від 05.02.2020 року повернути вилучене під час обшуку майно саме ТОВ «ФК Гелексі» як власнику майна, а не [PERSON] . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Таким чином, враховуючи викладене, зважаючи на докази, які були долучені до позовної заяви та у підготовчому судовому засіданні, з огляду на обґрунтування заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо того, що незаконними та протиправними діями відповідача ГУ НП у м. Києві під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020100000000072 позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди, не надано доказів на підтвердження наявності самої шкоди, її розміру, як не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача ГУ НП у м. Києві та шкодою, на яку посилається позивач, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Що стосується позовних вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то судом встановлено наступне. Згідно з частинами 1-3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки, позов задоволенню не підлягає, то і судові витрати на професійну правничу допомогу, які поніс позивач, не підлягають стягненню з відповідачів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed