Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 120\~000 грн. Ухвалою суду від 16\~лютого 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та надано відповідачам термін на надання відзиву на позов, сторони в судове засідання не викликались. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 15.11.2019 року нею подано заяву до ТУ ДБР у м. Львові про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 366, 384 КК України. Проте відомості до ЄРДР не внесені, внаслідок чого вимушена була звернутись з відповідною скаргою до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова, який своєю ухвалою від 06.12.2019 року зобов`язав уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові внести відповідні відомості до ЄРДР. В подальшому, після внесення відомостей до ЄРДР звернулась з клопотанням про визнання її потерпілою, на що слідчим ТУ ДБР у м. Львові, в загальному, винесено дев`ять постанов про відмову у визнанні потерпілою, які скасовані ухвалами слідчих суддів. Після цього слідчий двічі виносив постанови про закриття кримінального провадження, які також були скасовані ухвалами слідчих суддів. В кінцевому, постановою від 24.05.2021 кримінальне провадження закрито у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування. Внаслідок протиправних дій і бездіяльності слідчого порушеного її права, принижено честь і гідність. Пережила стрес, почувалась приниженою та відчувала несправедливість по відношенню до себе з боку службових осіб. Фактично була усунута від участі в досудовому розслідуванні злочинів, що були скоєні проти її прав та інтересів. Змушена була витрачати багато часу та зусиль для відновлення порушених прав, що завдало їй моральної шкоди, яку оцінює до суми 120\~000 грн та просить стягнути в примусовому порядку. 10.03.2023 на адресу суду надійшов відзив від відповідача ТУ ДБР у м. Львові. Позовну заяву вважає безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Так, на думку сторони відповідача, злочини безпосередньо не стосувались позивача і як представнику певної частини суспільства їй в силу вимог частини четвертої статті 60 КПК України не могло бути заподіяно моральної шкоди. Відтак, не будучи потерпілою у кримінальному провадженні позивач не може вважатись такою, що протиправні дії вчинялись відносно неї, тоді як за змістом пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода може бути завдана виключно внаслідок протиправної поведінки щодо певної особи, членів її сім`ї чи близьких родичів. Просить в задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач навела аргументи, аналогічні мотивам позову. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає про необґрунтованість позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, суд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.2019 позивач звернулась до ТУ ДБР у м. Львові з заявою про вчинення кримінального правопорушення та просила внести відповідні відомості до ЄРДР (а.с.8) і розпочати досудове розслідування. Відомості до ЄРДР не вносились. З огляду на це ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 06.12.2019 року зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові внести відомості до ЄРДР на підставі заяви позивача від 15.11.2019 року (а.с.9). На підставі цієї ухвали слідчим ТУ ДБР у м. Львові 20.12.2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 62019140000001425 та розпочато досудове розслідування. 22.01.2020 року позивач подала клопотання про видачу їй пам`ятки про права і обов`язки потерпілого. 24.01.2020 року слідчий ТУ ДБР у м. Львові виніс постанову про відмову в задоволенні клопотання про визнання позивача потерпілою у кримінальному провадженні № 62019140000001425 від 20.12.2019 року. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2020 року така постанова скасована (а.с.12). Після цього, 13.02.2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження (а.с.13-14). Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 18.03.2020 така постанова скасована (а.с.15). В подальшому, а саме постановами від 28.04.2020 року, від 23.05.2020 року, від 03.06.2020 року, від 10.07.2020 року, від 11.08.2020 року, від 09.09.2020 року, від 30.09.2020 року, від 17.12.2020 року слідчий відмовив в задоволенні клопотання про визнання позивача потерпілою у кримінальному провадженні № 62019140000001425 від 20.12.2019 року. Всі ці постанови скасовані відповідними ухвалами слідчих суддів Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2020 року, від 31.08.2020 року, від 24.06.2020 року, від 23.07.2020 року, від 31.08.2020 року, від 21.09.2020 року, від 07.12.2020 року, від 04.03.2021 року. Крім того, 18.12.2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові винесено постанову про закриття кримінального провадження № 62019140000001425 від 20.12.2019 року (а.с…). Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2021 року постанова слідчого ТУ ДБР у м. Львові від 18.12.2020 про закриття кримінального провадження № 62019140000001425 від 20.12.2019 року скасована (а.с.38-41). Після цього, а саме 12.04.2021 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові повторно винесено постанову про закриття кримінального провадження № 62019140000001425 від 20.12.2019 року. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2021 року така постанова скасована (а.с.49-50). Як зазначає позивач, 24.05.2021 слідчим ТУ ДБР у м. Львові винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності. Позивач зазначає, що такими протиправними діями та бездіяльністю йому заподіяна моральна шкода. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.За змістом пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В свою чергу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 920/715/17 (постанова від 12.03.2019) необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. При цьому, як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. Крім того саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25.07.2001, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006, заява № 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19 (провадження № 61-9043св20), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20 (провадження № 61-9064св20). На думку суду, у справі яка розглядається позовні вимоги про заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача залишились недоведеними. Так, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що позивач обмежилась виключно констатацією фактів скасування слідчими суддями постанов слідчого і матеріали справи не містять жодного доказу як про заподіяння шкоди, так і про причинно-наслідковий зв`язок між діями і шкодою. Зокрема, кримінальне провадження № 62019140000001425 від 20.12.2019 року розслідувалось за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 384 КК України. Злочин, передбачений ст. 384 КК України є злочинами проти правосуддя. Безпосереднім об`єктом цього злочину є інтереси правосуддя в частині забезпечення процесуального порядку отримання доказів у кримінальному провадженні. Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст. 366 КК України є встановлений порядок службової діяльності в частині підготовки, складання, використання і видачі офіційних документів, а також посвідчення фактів, які мають юридичне значення. Як наслідок, такі злочини безпосередньо не стосувались позивача. Доказів про те, що позивачу завдана шкода внаслідок вчинення цих кримінальних правопорушень матеріали справи не містять, внаслідок чого відсутні підстави для висновку, що протиправні, на думку позивача, дії могли завдати їй моральної шкоди. Також, матеріали справи не містять доказів про погіршення стану здоров`я позивача, зниження її професійної чи соціальної репутації. Інші аргументи позовної заяви зводяться до незгоди позивача з процесуальними рішеннями та діями слідчого, вчиненими у кримінальному провадженні № 62019140000001425 від 20.12.2019 року та не можуть свідчити про заподіяння позивачу моральної шкоди. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, під ставність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed