Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПрАТ «Українська фінансова житлова компанія» про визнання іпотеки нерухомого майна припиненою, зняття заборони на відчуження. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №31-05-И/09 від 19 серпня 2005 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 26 000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості 19.08.2020 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 19 серпня 2005 року, за яким в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] . 26 лютого 2016 року [PERSON] достроково виконала свої зобов`язання перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» згідно кредитного договору №31-05-И/09 від 19 серпня 2005 року. 11 липня 2016 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Юдіна М.А. з проханням зняти заборону на відчуження нерухомого майна, однак заборона не була знята. 11 лютого 2015 року відповідно до договору відступлення права вимоги №17/4-В укладеного між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Державна іпотечна установа набула права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, в тому числі права вимоги, що виникли за кредитним договором №31-05-И/09 від 19 серпня 2005 року та іпотечним договором від 19 серпня 2005 року. 20 січня 2016 року Господарським судом м. Києва було визнано мирову угоду, укладену між АТ «Банк «Фінанси та Кредит, за умовами якої до моменту формування ліквідаційної маси та передачі усіх прав сплата заборгованості за кредитними договорами може відбуватися через установу банку, так і за реквізитами, вказаними у повідомленні ДІУ. Сторони домовилися здійснювати звіряння платежів та вести реєстр обліку заборгованості. Позивач вказує, що не була повідомлена про укладення договору про відступлення прав вимог, а тому здійснила погашення кредиту первинному кредитору, виконавши свої зобов`язання в повному обсязі. Враховуючи вище викладене, позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання іпотеки нерухомого майна припиненою та зняття заборони на відчуження. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача ПрАТ „Українська фінансова житлова компанія" в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав зазначених у відзиві. Крім того, просив суд застосувати строки позовної давності. Представник відповідача АТ „Банк „Фінанси та Кредит" в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи вказаний відповідач був повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомлено. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. З матеріалів справи вбачається, щоміж [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №31-05-И/09 від 19 серпня 2005 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 26 000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості 19.08.2020 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 19 серпня 2005 року, за яким в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] . 26 лютого 2016 року [PERSON] достроково виконала свої зобов`язання перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» згідно кредитного договору №31-05-И/09 від 19 серпня 2005 року, що підтверджується довідкою №8998 від 25.07.2016 року. 11 липня 2016 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Юдіна М.А. з проханням зняти заборону на відчуження нерухомого майна, однак заборона не була знята. 11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до умов якого банк відступив, а Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, вказаними у додатках до цього договору, в тому числі і за укладеними з позивачем правочинами. Державна іпотечна установа листом №7298/11/2 від 15.10.2015 року надіслана на адресу повідомлення про укладення між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою договору про відступлення прав вимоги № 17/4-В від 11.02.2015 року, який набрав чинності з 17 вересня 2015 року у зв`язку з прийняттям 17.09.2015 року постанови НБУ за № 612 якою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення до банку тимчасової адміністрації. Зазначений лист Державної іпотечної установи з повідомленням про відступлення прав вимоги позивач не отримувала, конверт не був вручений адресату. 20 січня 2016 року Господарським судом м. Києва було визнано мирову угоду, укладену між АТ «Банк «Фінанси та Кредит, за умовами якої до моменту формування ліквідаційної маси та передачі усіх прав сплата заборгованості за кредитними договорами може відбуватися через установу банку, так і за реквізитами, вказаними у повідомленні ДІУ. Сторони домовилися здійснювати звіряння платежів та вести реєстр обліку заборгованості. Статтею 526 ЦК України вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Позивач вказує, що не була повідомлена про укладення договору про відступлення прав вимог, а тому здійснила погашення кредиту первинному кредитору, виконавши свої зобов`язання в повному обсязі, а відтак іпотека нерухомого майна є припиненою, а заборона на відчуження повина бути знятою з вилученням вказаного запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, про наявність заборони відчуження на нерухоме майно, [PERSON] дізналася 11 липня 2016 року, звернувшись до приватного нотаруса Юдіна М.А. з проханням зняти заборону арешт з іпотечного майна та отримавши відмову. При цьому, з даним позовом позивач звернулася до суду лише 19 листопада 2019 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Згідно з приписами статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, а ні позивачем, а ні її представником не було подано до суду та не заявлено в судових засіданнях, заяви про поновлення строку звернення до суду та поважність причин пропуску такого строку. Таким чином з врахуванням викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed