Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 182694,48 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він в період з 07.03.2018 року по 27.11.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи прохідником підземним 5-го розряду. 27.11.2020 року його було звільнено з підприємства за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України. В день звільнення відповідач в повному обсязі не провів з ним остаточного розрахунку по заробітній платі. Заборгованість з заробітної плати становить 182694,48 грн. Враховуючи наведене, посилаючись на вимоги ст.ст.116,117 КЗпП України позивач просить стягнути вказану заборгованість по заробітній платі. Відповідач правом надання відзиву на позов не скористався. Ухвалою суду від 22.02.2023 у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 21.02.2023 року після надходження до суду в електронному вигляді позову, від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява до якої додана довідка ТОВ «Краснолиманське» № 20 від 20.02.2023 року про наявну заборгованість з заробітної плати [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого. Встановлені судом обставини та факти. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 07.03.2018 року по 27.11.2020 року, працюючи прохідником підземним 5-го розряду, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.9-12). Копією трудової книжки позивача підтверджується, що останній був звільнений з ТОВ «Краснолиманське» 27.11.2020 року, на підставі наказу відповідача № 333/к від 27.11.2020 року, за власним бажанням згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України. Довідкою ТОВ «Краснолиманське» № 20 від 20.02.2023 року (а.с.17) підтверджується, що ТОВ «Краснолиманське» станом на 20.02.2023 року має перед [PERSON] заборгованість з заробітної плати за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року в сумі 182694,48 грн. Зі змісту довідки вбачається, що вказана в ній сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів. Виходячи з наведеного судом достовірно встановлено, що при звільненні (27.11.2020 року) з позивачем не був проведений остаточний розрахунок належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Сума заборгованості із заробітної плати, станом на день розгляду даної справи (станом на 21.03.2023 року) становить 182694,48 грн. Вказана сума заборгованості відповідачем не оспорюється. Застосоване судом законодавство та мотиви суду. За приписами ст.47 КЗпП (в редакції, що діяла станом на день звільнення позивача, а саме станом на 27.11.2020 року) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП(в редакції, що діяла станом на день звільнення позивача, а саме станом на 27.11.2020 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Стаття 233 КЗпП (в редакції, що діяла до 19.07.2022 року) передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З 19.07.2022 року набрали чинності зміни внесені в КЗпП Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» N 2352-IX від 01.07.2022 року. Відповідно до ст.233 КЗпП (в редакції, що діє після 19.07.2022 року), працівник із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать йому при звільненні, має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Редакція вказаної частини набрала чинності 19.07.2022 року. Таким чином, починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком. Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним частини другої статті 233 КЗпП України, не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб. Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Враховуючи наведене, а також те, що позивач був звільнений в 2020 році та мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, суд вважає, що норми ст.233 КЗпП (в редакції, що діє після 19.07.2022 року) не розповсюджуються на нього. Таким чином, суд вважає, що позивач своєчасно звернувся до суду з вказаним позовом і строки звернення до суду з цим позовом ним не порушені. Враховуючи наведене, законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що станом на дату розгляду справи 21.03.2023 відповідач має перед позивачем заборгованість із заробітної плати в сумі 182694,48 грн за період з листопада 2019 по листопад 2020 року і тому вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду з вказаним позовом був звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір», станом на день звернення позивачем до суду (станом на 20.02.2023 року), за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (13420,00 грн). Таким чином за подання цього позову до суду позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 1826,94 грн, але відповідно до п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору позивач звільнений. Враховуючи наведене та правила ст.141 ЦПК України, сума в розмірі 1826,94 грн (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Підстав для застосування при вирішенні питання про судові витрати вимог ч.1 ст.142 ЦПК України суд не вбачає, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позовні вимоги не визнавав (в матеріалах справи міститься лише заява відповідача від 21.02.2023 року (а.с.15), в якій він просив розглядати справу без участі представника відповідача та просив винести рішення по суті справи у відповідності до норм чинного законодавства). Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частини стягнення заробітної плати за один місяць.

Outcome: approved