Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

І. Фактичні обставини справи Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, що вона із відповідачем перебували в шлюбі і [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Після розірвання 06.10.2017 року шлюбу відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не дбає про її духовний та фізичний розвиток. Всі питання щодо виховання, лікування, розвитку дитини вирішуються нею самостійно. Дитина перебуває на повному її утриманні та вихованні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дитини, оскільки не цікавиться здоров`ям дочки, її фізичним, духовним та моральним розвитком. Від народження дитини до часу подання цього позову позивачка не отримувала від відповідача аліментів. Все вказане є свідченням того, що відповідач, як батько, не виконує своїх обов`язків по утриманню дитини. Враховуючи вищевикладене та з посиланням на норми ст.ст. 164, 165 Сімейного кодексу України позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . ІІ. Позиції учасників справи Позивачка та її представник - адвокат Адамович Н.Є. в судовому засіданні заяву про позбавлення [PERSON] батьківських прав підтримали у повному обсязі та просили таку задовольнити з мотивів, викладених у ній. Проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки не повідомив. Будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило. Відзив від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходив. Представник третьої особи органу опіки і піклування Павлівської сільської ради, в судове засідання не з`явився. Від сільського голови Сапожника А. 29.03.2023 року надійшла до суду заяву (отримана та зареєстрована канцелярією суду за вх. №ЕП-507/2023-Вх від 29.03.2023 року), в якій просить суд розгляд справи здійснювати без участі представника сільської ради. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 30.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. 23.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.03.2023 року. 09.03.2023 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із оголошенням у Волинській області повітряної тривоги. Судове засідання призначено на 29.03.2023 року. У матеріалах справи містяться конверти із судовими повістками на ім`я відповідача [PERSON] , які судом було надіслано на адресу місця його реєстрації та які повернулися до суду із відмітками: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.39-40). Суд дійшов висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, будь-яких повідомлень про зміну адреси відповідач суду не подавав, а відтак, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11, ч. 12 ст. 128 ЦПК України суд визнає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог органу опіки і піклування Павлівської сільської ради скористався наданим йому правом та заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак, суд дійшов висновку про наявність можливості здійснення розгляду цієї справи без участі відповідача та третьої особи , яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Окрім того, враховуючи наявність умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим здійснення заочного розгляду цієї справи та ухвалення заочного рішення. ІV. Фактичні обставини встановлені судом З 18 січня 2017 року позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У шлюбі у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17.08.2017 року, актовий запис №3, де батьками вказано: батько - [PERSON] (відповідач), мати - [PERSON] (позивачка) (а.с.7). Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 06.10.2017 року у цивільній справі № 156/638/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов задоволено повністю. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18 січня 2017 року в Іваничівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 1. Дочку [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з позивачкою - [PERSON] (а.с.8-11). При цьому судом було встановлено, що на момент подачі позовної заяви до суду позивачка була вагітна, а досліджені в судовому засіданні докази підтвердили наявність фактів вчинення відповідачем щодо позивачки протиправної поведінки, тобто вчинення відповідачем протиправної поведінки, яка містить ознаки злочину, щодо позивачки та її дитини, а саме: зловживання відповідачем алкоголем і, як наслідок, на грунті цього вчинення сварок, під час яких відповідач застосовував фізичне насильство незважаючи навіть на стан дружини, яка на той момент була вагітною, що загрожувало як її життю, так і життю її дітей. Після розірвання шлюбу позивачка разом з малолітньою дочкою [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 01.11.2022 року (а.с.15). 28.11.2017 року позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] виданим 28.11.2017 року (а.с.17). 14.02.2020 року позивачка [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2020 року). Прізвище позивачки після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.18). Відповідно до психолого-педагогічної характеристики дитини-дошкільника [PERSON] , [PERSON] в садочок приводить і забирає мати. З батьком дитини директор ДНЗ «Сонечко» не знайома і ніколи не спілкувалася. Місце реєстрації та проживання [PERSON] директору невідоме (а.с.16). Відповідач по справі [PERSON] , як батько малолітньої дитини, після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою та по даний час не бере участі у вихованні дитини, не провідує дочку, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину. Такі обставини також підтверджено й показами свідків, які були досліджені в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] суду показав, що під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] часто виникали сутички. [PERSON] був дуже поганим сім`янином, агресивно ставився до дітей. Після народження дочки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як подружжя прожили недовго. На даний час вже більше року в с. Луковичі [PERSON] не проживає. Водночас, коли відповідач проживав в селі, то не проявляв турботи і уваги до дочки [PERSON] . Із показань свідка [PERSON] , який є односельчанином позивачки, судом встановлено, що близько п`яти років тому, він працював з [PERSON] . Із заробітної плати [PERSON] ніколи нічого не купував дитині. Відповідач зловживав алкогольними напоями. Під час застіль, [PERSON] завжди стверджував, що є хорошим батьком. Однак, коли відповідач захмелілим не був, то дочки він не признавав. Через вживання алкогольних напоїв, [PERSON] був агресивним. Згодом [PERSON] допомагав односельчанам по господарству за оплату - алкоголь. [PERSON] не допомагав дочці ні матеріально, ні морально. Одного разу, відповідач, будучи в нетверезому вигляді, намагався відвідати дочку, однак коли його до дитини не пустили, то він обурювався, кричав і буянив. На даний час близько двох років [PERSON] в селі не проживає. Окрім того, відповідно до довідки № 7789 виданої Іваничівським відділом ДВС Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) 07.11.2022 року, [PERSON] не отримувала від [PERSON] аліменти згідно виконавчого листа № 156/1225/17 на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у період з 01.05.2022 року по 31.10.2022 року (а.с.12). Станом на 23.01.2023 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складає 133 039,95 гривень (а.с.13-14). Вихованням та фактичним утриманням дитини займається позивачка. Згідно висновку виконавчого комітету Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області №10 від 21.02.2023 року орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.27). V. Застосоване судом законодавство У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). VІ. Висновки Суду Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В даних правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)). Встановлюючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейним кодексом України (статті 164-167). Суд встановив, чого не спростував Відповідач, що він ухиляється від участі у вихованні дочки [PERSON] , не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її емоційний розвиток, як складову виховання; взагалі не спілкується та не виявляє інтересу до дитини, не забезпечує дитину матеріально, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків що, виходячи із положень статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення батьківських прав. В даному випадку, для суду є беззаперечним те, що втручання у право Відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд знаходить підставним, що втручання у право Відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» малолітньої дитини [PERSON] . В даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. В цій ситуації суд зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання: наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Оцінюючи можливість забезпечення якнайкращих інтересів дитини, в даній справі суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав. В ситуації, що розглядається береться до уваги, що дитина відповідача майже з народження проживає зі своєю матір`ю, яка самостійно здійснює її догляд і виховання. Навіть, при судовому розгляді відповідач жодним чином не продемонстрував суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною, і в такій ситуації на думку суду без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти йому у виконанні своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї. Дії відповідача по ухиленню від виховання дитини є систематичними. Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним і дочкою не зміняться в бік розлучення його з дитиною, яка разом з ним не проживає, важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з нею не проживає, так само даний захід не виключає можливості побачення батька із дитиною. Позбавлення батьківських прав відповідача фактично і суттєво не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною, яка склалась протягом тривалого часу. Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини» суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію його прав. Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). В даних правовідносинах судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини». Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] , з наведених вище мотивів та підстав. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції від 23 січня 2023 року позивачкою було сплачено 1073,60 гривень судового збору. У зв`язку із повним задоволенням позову з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати.

Outcome: approved