Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

28.11.2013 році [PERSON] звернулась в Буринський районний суд Сумської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та виділ в натурі частки із складу земельної ділянки. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області від 17.12.2013 року відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] . 08.01.2014 року [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним, свідоцтв про право власності на спадщину частково недійсним, визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки. Зустрічну позовну заяву [PERSON] обґрунтовувала тим, що 12.05.2010 року секретарем Миколаївської сільської ради Михно О.М. було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , який зареєстровано в реєстрі за №84, та згідно якого заповідач все належне їй на момент смерті майно заповідала на користь її дочки [PERSON] . Крім того, 17.02.2011 року Буринською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] було видано свідоцтва про право власності, зареєстровані в реєстрі за №254 та №256, відповідно до яких за [PERSON] , як пережившою дружиною, визнано право власності на частку земельної ділянки площею 3,0559 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Миколаївської сільської ради Буринського району та на 1/3 частку в іншій половині тієї ж земельної ділянки, котра належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на землю серії CM №077875, виданого 28.10.2004 року Буринською райдержадміністрацією Сумської області та зареєстрованого за №194 у Книзі записів державних актів. Однак, ознайомившись із заповітом та згаданими вище свідоцтвами, [PERSON] вважає, що заповіт від імені [PERSON] від 12.05.2010 року є недійсним, а свідоцтва про право власності від 17.02.2011 року на користь [PERSON] - частково недійсними, виходячи з наступного. Так, на її думку підпис у заповіті та запис від імені спадкодавця: «Заповіт перед підписанням прочитаний мною в голос» вчинені не рукою спадкодавця [PERSON] , а також вказаний заповіт не був внесений до спадкового реєстру. Також, [PERSON] зазначала, що у її з відповідачкою батьків було троє дітей: вона та відповідачка від повторного материного шлюбу з батьком, а також у матері від першого шлюбу є дочка [PERSON] . У їхніх батьків було право на три земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Миколаївської сільської ради Буринського району, власниками яких були: батько - [PERSON] , мати [PERSON] [PERSON] ) та рідна сестра матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . За домовленістю між батьками кожній із дочок повинно було дістатися по одній земельній ділянці. Проте на підставі незаконного заповіту власником всіх земельних ділянок за допомогою [PERSON] стала [PERSON] , яка вчинила підпис в заповіті від імені їхньої матері [PERSON] від 12.05.2010 року та у належному матері паспорті. Крім того, набута [PERSON] у власність земельна ділянка, площею 3,0559 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, - це особиста власність [PERSON] , отримана ним внаслідок роздержавлення колективного сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Прогрес» Буринського району Сумської області, членом якого він перебував, отримав право на земельну частку(пай), як член акціонерно-пайового товариства, а в подальшому виготовив на своє ім`я державний акт на право власності на землю. Таким чином, ця земельна ділянка не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і в разі спадкування повинна успадковуватись відповідно до закону, тобто спадкоємцям першої черги в рівних частках. За таких обставин вона, як дочка померлого [PERSON] має право на 1/3 частку вказаної земельної ділянки, як інші спадкоємці: її мати та сестра - [PERSON] , які мають право також по 1/3 частці кожна. Однак, нотаріус всупереч закону визнав цю земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної ясності подружжя, чим істотно порушив її законне право на отримання у спадок 1/3 частки належної її батькові [PERSON] земельної ділянки, а тому видані на цю земельну ділянку свідоцтва про право власності є частково недійсними. На підставі викладеного [PERSON] просила суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 12.05.2010 року секретарем Миколаївської сільської ради Буринського айону Сумської області Михно О.М., зареєстрований в реєстрі за №84 та зобов`язати Миколаївську сільську раду Буринського району внести відповідний запис у журналі реєстрації нотаріальних дій про скасування запису за №84 щодо посвідчення заповіту від імені [PERSON] . Визнати частково недійсними свідоцтва про право власності на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , видані 17.02.2011 року Буринською державною ттаріальною конторою на ім`я [PERSON] про право власності на 1/2 та на 1/3 частки земельної ділянки, площею 3,0559 га на території Миколаївської сільської ради Буринського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому [PERSON] на підставі державного акта серії CM № 077875 від 28.10.2004 року. Визнати за нею, право власності на 1/3 частину вказаної земельної ділянки, як належну їй спадщину після смерті [PERSON] . Ухвалою судді Буринського районного суду сумської області від 08.01.2014 року вказані первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження. Ухвалою Буринського районного суду сумської області від 24.06.2014 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та виділ в натурі частки із складу земельної дялянки та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним, свідоцтв про право власності на спадщину частково недійсним, визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки було призначено до судового розгляду. Ухвалою Буринського районного суду сумської області від 09.07.2014 року провадження у вказаній справі зупинено до прийняття рішення по суті в кримінальному провадженні №12014200140000198 від 08.07.2014 року. В зв`язку з звільненням з посади головуючого судді 06.10.2016 року було проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, під час якого головуючим суддею визначено [PERSON] . Ухвалою судді Буринського районного суду сумської області [PERSON] від 07.10.2016 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою Буринського районного суду сумської області від 06.08.2021 року відновлено провадження у справі. Рішенням Вищої ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1978/0/15-21 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Буринського районного суду Сумської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до розпорядження керівника апарату Буринського районного суду Сумської області від 23.09.2021 року №59 проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого головуючим суддею для розгляду даної справи визначено суддю Гука Т.Р.. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Гука Т.Р. від 27.09.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та виділ в натурі частки із складу земельної ділянки та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним, свідоцтв про право власності на спадщину частково недійсним, визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки прийнято до свого провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Судовий розгляд даної справи неодноразово відкладався з різних причин, зокрема неодноразовими неявками в судове засідання позивача за первісним позовом [PERSON] та її представника адвоката Черпакової О.І., в зв`язку з чим ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 08.07.2022 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та виділ в натурі частки із складу земельної ділянки залишено без розгляду. Також, ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 08.07.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження та в прийнятті до розгляду заяв [PERSON] про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено та їй повернуто. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 09.02.2023 року залучено до участі в даній справі Буринську міську раду Сумської області, в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в зв`язку з чим судове засідання відкладено на іншу дату. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, з викладених у ньому підстав, та уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 12.05.2010 року секретарем Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області Михно О.М., зареєстрований в реєстрі за №84; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане [PERSON] 17.02.2011 року державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Сумської області Анохіним О.В., зареєстроване в реєстрі за №254, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, яке складається з земельної ділянки, площею 3,0559 га, кадастровий номер: 592098500203:001:0018, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] 17.02.2011 року державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Сумської області Анохіним О.В., зареєстроване в реєстрі за №256, на 1/3 частку майна [PERSON] , а саме 1/2 частки земельної ділянки, площею 3,0559 га, кадастровий номер: 592098500203:001:0018, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 3,0559 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875. Відповідач [PERSON] , її представник адвокат Черпаковв О.І. та представник третьої особи Буринської міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в черговий раз в судове засідання не з`явились та про причини неявки суду не повідомили. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе справу розглянути у відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер батько сторін по справі [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме земельну ділянку, загальною площею 3,0559 га, кадастровий номер: 592098500203:001:0018, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області, яка належала останньому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875 (т.1 а.с. 5). Згідно довідки відділу Держземагенства у Буринському районі Сумської області №302 від 22.05.2013 року земельній ділянці, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області, посвідченій Державним актом на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875 був визначений кадастровий номер: 592098500203:001:0018, але при перенесенні інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного кадастру була проведена реєстрація земельної ділянки. Поземельну книгу відкрито на кадастровий номер: 5920985000:05:001:0504. В Державному земельному кадастрі дана земельна ділянка зареєстрована з кадастровим номером: 5920985000:05:001:0504 (т.1 а.с. 190 зворот). Спадщину після смерті [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] , шляхом спільного проживання із спадкодавцем, і дочки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , подавши до нотаріальної контори відповідні заяви про прийняття спадщини (т.1 а.с. 119, 131, 148). 17.02.2011 року державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Сумської області Анохіним О.В. видано [PERSON] свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №254, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набутого за час шлюбу, яке складається з земельної ділянки, площею 3,0559 га, кадастровий номер: 592098500203:001:0018, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875 (т.1 а.с. 156). Крім того, 17.02.2011 року державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Сумської області Анохіним О.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за №256, на 1/3 частку майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме 1/2 частки земельної ділянки, площею 3,0559 га, кадастровий номер: 592098500203:001:0018, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875 (т.1 а.с.157). Відповідно до статті 61 СК України (в редакції, чинній на момент набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку) не належать до об`єктів права спільної сумісної власності земельні ділянки, набуті одним із подружжя внаслідок приватизації. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18) та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18). Таким чином, земельна ділянка, площею 3,0559 га, кадастровий номер: 592098500203:001:0018 (новий кадастровий номер: 5920985000:05:001:0504), призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області та належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ №077875, була особистою власністю останнього, а тому державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Сумської області Анохіним О.В. безпідставно видано 17.02.2011 року [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки, як спільно майна подружжя, набутого за час шлюбу. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкування відбувається у порядку черговості. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України). За наведеного, оскільки спадщину після смерті [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] та дві його дочки [PERSON] і [PERSON] , то остання набула в порядку спадкування за законом після смерті батька право власності на 1/3 частку спірної земельної ділянки. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається у випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором прав і засвідчується печаткою. Згідно зі\~статтею 19\~наведеного Закону\~державна реєстрація\~прав проводиться\~на підставі,\~зокрема свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Пунктом два частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на даний час) встановлено, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, в тому числі і свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката. Відповідно до\~частини третьої\~статті 26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (у\~редакції,\~чинній на\~даний час) У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Отже, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, провадилася державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на майно має на меті захист прав позивача на земельну ділянку. Таким чином, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту. До таких\~же висновків\~дійшов Верховний Суд у постановах від 21 січня 2020 року у справі № 915/1844/18 та від 20 травня 2021 року у справі № 361/953/16-ц (провадження № 61-3847св19). За наведеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної земельної ділянки та про визнання недійсним, виданого [PERSON] свідоцтва про право власності від 17.02.2011 року на частку цієї земельної ділянки, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За таких обставин, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. Разом з цим, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним, видано [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину від 17.02.2011 року, оскільки воно фактично видано лише на 1/6 частку спірної земельної ділянки, що жодним чином не порушує прав [PERSON] та не перешкоджає їй в оформленні своїх спадкових прав на 1/3 частку цієї земельної ділянки, в зв`язку з чим в задоволенні її позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. При вирішення позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно заповіту [PERSON] , посвідченого 12.05.2010 року секретарем Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області Михно О.М., зареєстрованого в реєстрі за №84, все своє майно, яке на день смерті буде їй належати, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і в загалі все, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON] заповіла своїй дочці [PERSON] (т.1 а.с.12 зворот). [INFO] [PERSON] померла (т.1 а.с. 163 зворот). Спадщину після смерті [PERSON] прийняли її дочка [PERSON] , подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, та дочка [PERSON] , яка спільно проживала із спадкодавцем на час смерті (т.1 а.с. 161 зворот, 172). 07.11.2013 року державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Ситник С.М. видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 185, 186 зворот). Згідно з частинами першою, другою ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Свобода заповіту це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Частиною другою ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Частиною третьою ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною четвертою вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно витягу із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 25.01.2013 року інформація про заповіти [PERSON] в реєстрі відсутні (т.1 а.с. 168). Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19.02.2013 року вбачається, що 18.02.2013 року до реєстру було внесено відомості про заповіт [PERSON] , посвідчений 12.05.2010 року Миколаївською сільською радою Буринського району Сумської області (т.1 а.с. 171). Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 1251 ЦК України також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти. Згідно із пунктами 1, 2, 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, чинної на час складання заповіту (далі - Інструкції), у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії, в тому числі з посвідчення заповітів, вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов`язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Відповідно до пункту 10 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи\~здійснюється за\~паспортом або\~іншими документами,\~які виключають\~будь-які\~сумніви щодо\~особи громадянина\~(паспорт\~громадянина України,\~паспорт громадянина\~України для\~виїзду за\~кордон,\~дипломатичний чи\~службовий паспорт,\~посвідчення особи\~моряка,\~посвідка на\~проживання особи,\~яка мешкає\~в Україні,\~але не\~є громадянином\~України,\~національний паспорт\~іноземця або\~документ,\~що його\~замінює,\~свідоцтво про\~народження неповнолітніх,\~які не\~досягли 16\~років,\~посвідчення водія,\~посвідчення,\~видане за\~місцем роботи\~громадянина,\~довідка про\~звільнення з\~місць позбавлення\~волі та\~ін.). Коли за громадянина, який внаслідок фізичної вади, хвороби, або з інших поважних причин не може підписати заповіт, довіреність, заяву або інший документ, підписується інший громадянин. Посадова особа виконавчого комітету встановлює особу громадянина, який підписався. При посвідченні заповітів, довіреностей та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії (пункт 11 Інструкції). Пунктом 13\~Інструкції передбачено,\~що нотаріально\~посвідчувані заповіти,\~довіреності,\~заяви та\~інші документи\~підписуються у\~присутності посадової\~особи виконавчого\~комітету,\~яка вчиняє\~нотаріальну дію.\~ Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи довіреність не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено. Згідно пункту\~33\~Інструкції посадова\~особа виконавчого\~комітету посвідчує\~заповіти дієздатних\~громадян,\~складені відповідно\~до вимог\~статей 541,\~543\~Цивільного кодексу\~і особисто\~подані ними\~посадовій особі\~виконавчого комітету. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт має\~бути складений\~у письмовій\~формі,\~із зазначенням\~місця і\~часу складення\~заповіту,\~дати та\~місця народження\~заповідача та\~підписаний особисто\~заповідачем. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за довіреністю заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції. Громадянин, на користь якого заповідається майно, не вправі підписувати його за заповідача. Тобто, вказаною Інструкцією не передбачалось повноважень посадової особи органу місцевого самоврядування на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Такі посадові особи лише посвідчували заповіти, які особисто подавались і складались дієздатними громадянами, які звертались до виконавчого комітету за вчиненням відповідної нотаріальної дії. Однак, як вбачається з оспорюваного заповіту його складено не особисто заповідачем [PERSON] , а секретарем Миколаївської сільської ради Михно О.М. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частини перша та друга статті 1257 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Згідно витягу з ЄРДР від 08.07.2014 року до реєстру за №12014200140000198 було внесено відомості за заявою [PERSON] з приводу підробки заповіту від імені її матері [PERSON] та двох доручень від імені останньої (т.2 а.с. 51) Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи №64 від 27.07.2015 року, проведеної під час досудового розслідування кримінального провадження №12014200140000198, рукописний текст: "Заповіт перед підписанням прочитаний мною в голос" у оригіналі заповіту від 12.05.2010 року, що зареєстрований в реєстрі за №84, виконаний не [PERSON] , а іншою особою, але не [PERSON] та не [PERSON] . Підпис в графі: "підпис" у оригіналі заповіту від 12.05.2010 року, що зареєстрований в реєстрі за №84, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (т.2 а.с. 53-58). Із висновку почеркознавчої експертизи №66 від 07.08.2015 року, проведеної під час досудового розслідування кримінального провадження №12014200140000198, вбачається, що підписи №1, 3, 4 (відповідно до таблиці №1 "Опис підписів") у рядку "підпис" у довіреності від 22.09.2010 року, що зареєстрована в реєстрі за №102, у довіреності від 27.01.2011 року, що зареєстрована в реєстрі за №08-екз., у довіреності від 27.01.2011 року, що зареєстрована в реєстрі за №08-екз., виданих від імені [PERSON] , виконані [PERSON] (т.2 а.с. 59-63). Постановою начальника сектору дізнання Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області Філіпова А.В. від 25.09.2020 року кримінальне провадження №12014200140000198 від 08.07.2014 року за ч.2 ст.358 КК України, за фактом підробки офіційного документа закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Враховуючи викладене, оскільки заповіт від імені [PERSON] , посвідчений 12.05.2010 року секретарем Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області Михно О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №84, заповідачем особисто не складався та нею не підписувався, відсутні підстави вважати, що в остання мала волевиявлення на складення такого заповіту саме на користь [PERSON] та саме щодо зазначеного в заповіті майна, а також, що таке волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі [PERSON] . Будь-яких доказів на підтвердження наявності такого волевиявлення [PERSON] відповідачкою [PERSON] суду не надано. Таким чином, оспорюваний заповіт слід визнати недійсним, в зв`язку з чим позовні вимоги до [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Що стосується, позовних вимог [PERSON] , заявлених до [PERSON] , то в їх задоволенні необхідно відмовити, оскільки особа, яка посвідчувала заповіт, не є належним відповідачем за позовом про визнання його недійсним. Відповідно до ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, понесені по сплаті судового збору, в сумі 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial