Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач - ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» звернулось до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.12.2005 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено Кредитний договір «№49.28/89/С-П-05, відповідно до якого третій особі були надані у користування кредитні кошти в сумі 65 700 дол. США зі сплатою 2,99% річних, з кінцевим терміном повернення до 16.12.2023 року включно. В забезпечення виконання третьою особою зобов`язань щодо погашення кредитного договору, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, між третьою особою та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір забезпечення, а саме: Іпотечний договір №33/89/П/3-05 від 16.12.2005 року, відповідно до умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 78.90 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 26.06.2013 між ПАТ "Кредитпром банк" (правонаступник ВАТ «Кредитпромбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимог за Кредитним договором та за Договором іпотеки та ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Кредитпромбанк». Відповідно до Договору №2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020 року, укладеного між ПАТ Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», товариство набуло права вимоги за Кредитним договором та за Договором іпотеки. Враховуючи порушення, невиконання та ухилення від зобов`язань третьою особу, ТОВ задовольнило свої вимоги шляхом звернення стягнення на спірну квартиру в порядку державної реєстрації права власності. Набувши право власності на спірну квартиру, ТОВ звернулося до ЦНАП Деснянської районної державної адміністрації м. Києва задля отримання Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, з якого вбачається, що за адресою спірної квартири зареєстрованою значиться відповідачка - [PERSON] , реєстрація якої є перешкодою у здійсненні ТОВ права розпорядження та користування своїм майном, оскільки дана реєстрація несе негативні наслідки у вигляді прямого впливу на ціну продажу квартири, наявності імовірних ризиків для потенційних покупців. Отже, у зв`язку з переходом права власності від [PERSON] до ТОВ у третьої особи припинилося також і право користування майном, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а наявність реєстрації місця проживання у квартирі відповідачки [PERSON] не має жодних підстав, а тому позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 31.01.2022 було відкрито провадження у справі. Ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 29.11.2022 було залучено до участі у справі в якості 3-особи без самостійних вимог щодо предмету спору Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію. Ухвалою судді від 10 лютого 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засідання відповідачка та її представники просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Представник ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлялись судом належним чином. В ході розгляду справи подавали клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи сповіщалася судом належним чином, про що свідчать матеріали справи. Представник Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації - Я.Жуковська надіслала суду заяву в якій вказано про проведення розгляду справи у відсутності 3-особи. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутність представника позивача та третіх сторін. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, показання свідків, суд дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 16.12.2005 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено Кредитний договір «№49.28/89/С-П-05. В забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань щодо погашення кредитного договору, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір забезпечення, а саме: Іпотечний договір №33/89/П/3-05 від 16.12.2005 року, відповідно до якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 78.90 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.32-35). 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» (правонаступник ВАТ «Кредитпромбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимог за Кредитним договором та за Договором іпотеки. ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Кредитпромбанк». Відповідно до Договору №2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020 року, укладеного між ПАТ Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», товариство набуло права вимоги за Кредитним договором та за Договором іпотеки. 09.12.2021 року позивач звернувся до Відділу з питань адміністративних послуг Деснянської РДА м. Києва з заявою про скасування реєстрації місця проживання відповідачки. 09.12.2021 року на підставі ст.18 п.13 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-ІХ, позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання відповідачки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. На день звернення до суду з вказаним позовом у спірній квартирі зареєстрована одна особа, що підтверджується відповіддю на запит від 09.12.2021 року Деснянської районної в м. Києві адміністрації. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України). Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» (із змінами і доповненнями) затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» та «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР». Згідно п.16 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Відповідно до п. 21 цього Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. На підставі рішення виконкому держадміністрації Ватутінського району м. Києва, від 09.09.1994 року №883 видано ордер № 19574 від 09.09.1994 року на вселення у службову квартиру за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , яка працювала в «Житлорембудсервіс» на посаді двірника-наглядача та її сім`ї у складі з 5 чоловік: чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , дочка - [PERSON] , дочка - [PERSON] (а.с.120). Згідно з копією Витягу із Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №861 від 17.08.2004 року «Про виключення із числа службових приміщень «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , виключено із числа службових приміщень (а.с.121). Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 02.09.2004 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках (а.с.122). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року у справі №754/1430/13-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження №2548 Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та визнання нікчемним свідоцтва про право власності, яке набрало законної сили 07.10.2013 (а.с.146-148). Вказаним рішенням було встановлено, що оскаржуване розпорядження органу приватизації та свідоцтва було прийняте на підставі підробленого документу а саме: довіреності на приватизацію спірної квартири від імені [PERSON] . Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є приміщення у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставою для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА від 21.05.2021 року [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.06.2012 року по теперішній час (а.с.108). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено належними доказами [PERSON] у встановленому законом порядку, як працівнику, якій на підставі ордера № 19574 від 09.09.1994 року було надано спірне службове жиле приміщення, вселилася та набула право користування ним, досить тривалий час, а саме з 1994 року користується ним. Згідно з копії довідки виданої на ім`я [PERSON] , підтверджує факт, що вона стоїть на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районні м. Києва та одержує пенсію по інвалідності ІІІ групи з09.12.2013 року - довічно (а.с.119). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як вбачаєтьсчя з копії розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації №2548-29/А від 28.10.2014 було скасовано розпорядження від 02.09.2004 №2548, а саме було скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 02.04.2004 №2548 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та членів її сім`ї в рівних долях, та визнано нікчемним свідоцтво про право власності на житло від 02.04.2004 №2548, видане на ім`я [PERSON] та членів її сім`ї в рівних долях (а.с.232). Таким чином, на час розгляду справи судом квартира [ADDRESS] належить до Комунальної власності територіальної громади міста Києва і використовується відповідачкою [PERSON] на умовах найму, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року підтверджено відсутність у позивача права на реєстрацію права власності спірної квартири, відповідно у суду відсутні підстави визнавати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав відмови у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», оскільки відповідачка наділена правом на користування спірною квартирою та має право на реалізацію права користування вказаним нерухомим майном, а тому будь-яке обмеження відповідачці у праві користування спірною квартирою є порушенням її вищевказаного права, а відтак позов не підлягає задоволенню судом. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню відповідачкою понесені позивачем судові витрати у зв`язку з відмовою судом в задоволенні його позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed