Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Адвокатка Марціновська Дарина Мечиславівнав інтересах [PERSON] звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, з позовною заявою до Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, якою просить встановити факт належності [PERSON] (яка померла [INFO] ) свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 15.04.1989 року народження на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради від 12.04.1989 року № 59, в якому вона зазначена як « [PERSON] » та визнати за позивачем право власності на нерухоме майно у порядку спадкування, а саме: житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09 січня 2023 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року суд витребував матеріали спадкової справи та підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 15 березня 2023 року. Представник відповідача подав заяву, якою визнав позовні вимоги та просив розглядати справу без їх участі. Таку ж заяву подала і представник позивача. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. ЇЇ мати [PERSON] померла [INFO] та була головою колгоспного двору. На момент її смерті вона була зареєстрована та проживала одна у будинку, який знаходиться в [ADDRESS] та була власником вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами, що стверджується свідоцтвом про право власності. Після смерті матері в управління спадковим майном фактично вступила вона, позивач, яка підтримувала майно в належному стані, обробляла прилеглу земельну ділянку, сплачувала земельний податок, комунальні послуги, здійснювала догляд за будинком. Однак нотаріус, повідомила про відсутність правовстановлюючих документів, а тому і неможливість видачі свідоцтва про право вланості на спадкове майно. Проте надані позивачкою докази, на її думку, свідчать про те, що право власності на зазначене нерухоме майно все-таки належало її матері, і тому вважає, що суду слід встановити факт належності її матері свідоцтва про право особистої власності на зазначене домоволодіння і визнати за нею право власності на це майно. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої, згідно свідоцтва про народження, була [PERSON] (а.с.13). 10 січня 1966 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.14). І за даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Івано-Франківської обласної ради, згідно архівних даних, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); стайня (літера за планом - Б); криниця (літера за планом - №1). При цьому, все це майно, на праві приватної власності, належить [PERSON] , як голові колгоспного двору (а.с.18-21, 22). 17 лютого 1995 року, з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] померла (а.с.10). Водночас, за даними сільського голови Коршівської сільської ради Ярослава Савчука, станом на 01 липня 1990 року та станом на день смерті [PERSON] , в колгоспному дворі (у [ADDRESS] ) була зареєстрована тільки вона, при цьому, саме остання була головою вказаного колгоспного двору. Крім того стверджується, що [PERSON] , у виконкомі Коршівської сільської ради заповіт не посвідчувала (а.с. 16,17). Також судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, підтримувала його в належному стані, обробляла прилеглу земельну ділянку, сплачувала земельний податок, комунальні послуги, здійснювала догляд за будинком (а.с. 23). Проте, 29 вересня 2021 року, приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Базюк Т.В. роз`яснила [PERSON] процедуру вирішення питання в судовому порядку, оскільки у неї відсутні документи, що підтверджують право власності померлої [PERSON] на спадкове майно, у зв`язку із чим позивачці було рекомендовано звернутись до суду із позовною заявою про визначення права власності на нього (а.с.25). Разом з цим, з метричної книги реєстрації шлюбів з 1901 по 1937 року вбачається, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , 29.05.1928 року зареєстрували шлюб у церкві с. Коршів Коломийського повіту (Коломийського району) (а.с. 53). Також з метричних книг реєстрації народжень 1911-1938 року вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у с Коршів та її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , вона ж Парасковія (а.с. 65-67). Отже, очевидним є те, що [PERSON] , яка народилася [INFO] та проживала в с. Коршів, є матір`ю [PERSON] . Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, яке не визнається третьою особою, і на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські\~будівлі і\~споруди,\~розташовані у\~ [ADDRESS] слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3\~цього\~закону\~передбачено,\~що\~державна\~реєстрація прав\~є\~обов`язковою,\~інформація\~про\~права на\~нерухоме\~майно\~підлягає внесенню\~до\~Державного\~реєстру речових\~прав\~на\~нерухоме майно.\~Проте,\~частиною\~4\~цієї\~статті\~гарантується,\~що\~права\~на нерухоме\~майно,\~що\~виникли\~до 01\~січня\~2013\~року,\~визнаються\~дійсними\~за наявності\~однієї\~з\~таких умов: 1)\~реєстрація\~таких\~прав була\~проведена\~відповідно\~до законодавства,\~що\~діяло\~на момент\~їх\~виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян. При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, під яким розумілось два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою була померла мати позивачки: [PERSON] , а не [PERSON] , являло собою домоволодіння, що складалось з житлового будинку (літера за планом - А); стайня (літера за планом - Б); криниці (літера за планом - №1), І саме вона, на праві власності, володіла вказаним майном, як голова колгоспного двору. Тож суд одразу констатує, що він вважає встановленим факт належності [PERSON] ( [INFO] , яка померла [INFO] ) свідоцтва про право власності на домоволодіння, що видане 15 квітня 1989 року на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради від 12.04.1989 року за № 59, на ім`я [PERSON] , щодо житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] . І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте [PERSON] , право власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-83). З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права власності на нерухоме майно колгоспного двору. А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних\~відносин,\~які виникли\~до набрання\~чинності Цивільним\~кодексом України,\~положення цього\~Кодексу застосовуються\~до тих\~прав і\~обов`язків,\~що виникли\~або продовжують\~існувати після\~набрання ним\~чинності. Отже, навіть після введення в дію і вказаного кодексу (оскільки він не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права власності на нерухоме майно колгоспного двору), набуте матір`ю позивачки право власності, продовжувало діяти та не припинилось. Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] , відкрилась її спадщина, до складу якої увійшло її право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] . Позаяк її право власності на таке нерухоме майно, існувало в неї на момент її смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. За правовою конструкцією ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. І з огляду на матеріали справи, саме [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, підтримувала його в належному стані, обробляла прилеглу земельну ділянку, сплачувала земельний податок, комунальні послуги, здійснювала догляд за будинком (а.с.23). А за таких обставин, суд вважає, що саме позивачка є єдиною спадкоємицею [PERSON] , і відповідно саме вона успадкувала її право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача, як власника житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] , може претендувати відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved