Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

05.09.2022 позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про повернення протиправно стягнутих коштів в сумі 4080 грн. 50 коп., 539.73 грн. пені за обліковою ставкою НБУ, 3000 грн. послуг за надання правової допомоги, а всього 7620.20 грн.. Свої вимоги мотивує тим, що з 2010 до червня 2019 вона була клієнтом АТ КБ «Приватбанк», мала відкритий у цьому банку картковий рахунок для здійснення виплат, на який їй нараховувалася заробітна плата. В червні 2019 вона дізналася, що 15.01.2019 заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з неї коштів в сумі 115477 грн. за кредитним договором від 05.08.2010. Як було встановлено, окрім карткового рахунку на отримання заробітної плати без її згоди та відома банк відкрив їй кредитний рахунок та картку «Універсальна». Між тим такої вона не отримувала і ніколи такою не користувалася. У зв`язку з цим вона звернулася в правоохоронні органи із заявою про вчинення відносно неї шахрайських дій невідомими особами. Крім цього вона подала заяву про перегляд заочного рішення суду від 15.01.2019, яку було задоволено. 09.03.2021 рішенням цього ж суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості. Вказує, що в період після набуття рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15.01.2019 законної сили і до його скасування ухвалою цього ж суду від 27.06.2019 проводилися стягнення із її пенсії за виконавчим листом відділом ДВС Городоцького РУЮ у Львівській області, які були їй згодом повернуті. Крім цього самим банком без її згоди і відома здійснювалися стягнення з її карткового рахунку з травня 2019 по липень 2019 на загальну суму 4080 грн. 50 коп., що підтверджується довідкою-випискою по особовому рахунку, наданому відповідачем. Вона зверталася до банку із заявою про повернення їй таких коштів, однак їй було відмовлено. Таким чином, оскільки вона не вчиняла будь-які письмові розпорядження про списання грошових коштів зі свого рахунку, не вчиняла будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів, відповідач протиправно без відома та письмової її згоди списав кошти з її рахунку, відмовився добровільно повернути такі, єдиним способом захисту її інтересів є стягнення з відповідача самовільно стягнутих коштів в сумі 4080.50 грн.. Крім цього з відповідача слід стягнути пеню за несвоєчасне повернення протиправно списаних коштів за період з 01.09.2021 по 01.09.2022 (в межах позовної давності) в розмірі облікової ставки НБУ, що складає 539.73 грн., а також понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.. Згідно поданого представником відповідача 14.09.2022 відзиву на позовну заяву, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних міркувань. Позивачка пропустила трьохрічний строк позовної давності, подаючи позов 05.09.2022, оскільки такий сплив ще в липні 2022. Відтак АТ КБ «Приватбанк» просить застосувати строк позовної давності до усіх заявлених позивачкою позовних вимог та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Станом на сьогодні позивачка не оспорила в судовому порядку жодної операції, здійсненої по картковому рахунку як цього вимагає п.10 Р.VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління НБУ України № 705 від 05.11.2014. У постанові ВП ВС від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц суд посилається на доктрину «venire contra factum proprium», а саме: Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те , що в постанові Верховного Суду у складі Об`днаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Таким чином безпідставним є посилання позивачки на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 09.03.2021 у справі № 441/1426/18, оскільки у задоволенні позову банку було відмовлено через пропуск строку позовної давності. Між тим таку підставу суд застосовує лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. З огляду на те, що позовні вимоги банку були обґрунтовані, однак заявлені поза межами строку позовної давності, відсутні правові підстави для стягнення в користь позивачки пені за несвоєчасне повернення нібито протиправно списаних коштів з рахунку. З посиланням на практику ВС, викладену у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, просить також відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки у договорі про надання такої допомоги відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про укладення додаткових угод, що не дає можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже станом на сьогодні позивач так і не довела наявність порушеного свого права, відповідно позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Представниця позивачки 10.11.2022 подала суду письмові додаткові пояснення до позовної заяви, згідно яких заперечує пропуск позивачкою строку позовної давності звернення до суду з даним позовом, так як, довідавшись про протиправні стягнення зі свого рахунку та про наявність заочного рішення суду позивачка подала заяву про перегляд такого і одночасно звернулася в правоохоронні органи із заявою про вчинення відносно неї шахрайських дій, тому чекала остаточних рішень у даних справах (рішення Городоцького районного суду Львівської області було прийняте 09.03.2021, набуло законної сили 19.04.2021, а відтак термін позовної давності на подання позову про повернення незаконно стягнутих грошових коштів спливає 19.04.2024). По друге, коли проводилися стягнення із рахунку позивачки, вона вважала, що вони проводяться на підставі виконавчого листа на виконання заочного рішення суду, яке в подальшому було скасовано. По-третє, коли позивачка довідалася про те, що кошти з її рахунку стягувалися безпосередньо банком, вона звернулася до них із письмовою заявою про повернення таких, тобто вживала заходів досудового врегулювання спору. Таким чином строк позовної давності [PERSON] не пропущено. Крім цього звертає увагу суду на п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з яким під час дії карантину строки, визначені в тому числі ст.257 цього кодексу, продовжуються на строк дії карантину. З 12.03.2020 на всій території України було запроваджено карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Крім цього представником відповідача не доведено, що існував додатковий договір про те, що банк має право без відома та письмової згоди клієнта знімати кошти з її рахунку. Приписами ч.1 ст.1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта виключно на підставі його розпорядження. Такого розпорядження [PERSON] не надавала. Позивачка та її представниця в судовому засіданні вимоги позову підтримали з мотивів, викладених у позові та додаткових поясненнях по суті спору. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив повністю через безпідставність заявлених позовних вимог. Вказує, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 09.03.2021 фактично встановлено наявність заборгованості позивачки перед відповідачем, у задоволенні позову відмовлено через пропуску строку позовної давності, з чим позивачка погодилася. Жодної транзакції зі списання коштів позивачкою оскаржено не було, відтак їх правомірність на сьогодні презюмується. Умови та правила надання банківських послуг передбачають право банку на договірній основі списувати кошти з інших рахунків клієнта для погашення заборгованості по кредиту, відтак банк діяв правомірно і на це не потрібно було окремого розпорядження позивачки. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши наявні докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 27.06.2019 у цивільній справі № 441/1426/18 заяву [PERSON] задоволено і скасовано заочне рішення від 15.01.2019 у цивільній справі № 441/1426/18 за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.10). Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 09.03.2021 у цій же справі позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення. Як встановлено судом, 05.08.2010 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку Універсальна «ГОЛД» в розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до заяви [PERSON] про приєднання до Правил надання банківських послуг остання отримала у позивача кредитну картку «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» 0603140300166430328 з кредитним лімітом 4000 грн. зі сплатою відсотків 2.5 % на місяць. З розрахунку заборгованості за договором б/н від від 05.08.2010, укладеного між позивачем та відповідачкою, станом на 06.05.2018 вона складає 115477.83 грн.. Крім того, як видно з наданих розрахунків, станом на 06.05.2018 остання сплата за кредитом у розмірі 100 грн. відповідачкою була здійснена ще 12.03.2014, тобто відповідачка припинила користуватися кредитною карткою 12.03.2014. Станом на 12.03.2014 у [PERSON] утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 2046.73 грн., за відсотками 1762.96 грн.. Тобто факт порушення відповідачкою взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредитного боргу в сумі тіла кредиту 2046.73 грн. та відсотків в сумі 276.31 грн. у строки, передбачені договором б/н від 29.09.2013, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим в заяві відповідачка просила про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що і послужило підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку (а.с.11-12). Згідно вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із виписки по картковому рахунку [PERSON] за період з 06.05.2019 по 22.07.2019, АТ КБ «ПриватБанк» здійснював автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті [NUMBER] , [NUMBER] 22.05.2019 в сумі 400 грн., 06.06.2019 в сумі 1383.50 грн., 08.06.2019 в сумі 50 грн., 09.06.2019 в сумі 33.50 грн., 26.06.2019 в сумі 1563.50 грн. та 22.07.2019 в сумі 650 грн., тобто всього на суму 4080.50 грн. (а.с.19-20). Згідно розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.09.2021 по 03.06.2022 така становить 539.73 грн. (а.с.21). [PERSON] зверталася до відповідача із заявою про повернення безпідставно списаних коштів після скасування рішення суду, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, однак листом від 18.05.2021 їй було відмовлено (а.с.16-17). Згідно статей\~525,\~526,\~530\~ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк. Відповідно до\~статті 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За змістом\~статті 614\~ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Матеріалами справи підтверджується і позивачкою у справі не спростовано, що між нею та банком виникли договірні правовідносини, [PERSON] порушила умови договору, внаслідок чого станом на 12.03.2014 у неї виникла заборгованість зі сплати кредитного боргу в сумі 2046.73 грн. та відсотків в сумі 276.31 грн.. Статтею 1071 ЦК України\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Таким чином кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк, у свою чергу, в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). При цьому за відсутності розпорядження клієнта банк може списати грошові кошти з рахунку лише на підставі рішення суду, а також якщо таке списання передбачено нормами закону чи умовами договору. Як встановлено у п.2.1.2.9.2 Типових умов договору щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку, які розміщені на офіційному сайті відповідача, клієнт доручає банку списувати грошові кошти з усіх своїх поточних рахунків (в т.ч. тих, що будуть відкриті в майбутньому), в межах сум, що підлягають сплаті Банку згідно з цим Договором, а також за іншими договорами, укладеними між Клієнтом та Банком, при настанні термінів платежів (здійснювати договірне списання). Згідно з пунктом 5 розділу VІ Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених постановою правління НБУ від 05.11.2014, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним виконувалися. Позивачем не оспорено в судовому порядку жодної із операцій здійсненої по картковому рахунку, як цього вимагає п.10 розділу VІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, що затверджено постановою НБУ України від 05.11.2014. Правомірність проведеної операції до моменту оскарження презюмується. Таким чином, оскільки заочне рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15.01.2019 у цивільній справі № 441/1426/18 набрало законної сили і виконувалося станом на травень-липень 2019, банк правомірно та підставно списував з карткового рахунку позивачки кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним нею з відповідачем. Згідно вимог ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана\~повернути майно\~і тоді,\~коли підстава,\~на якій\~воно було\~набуте,\~згодом відпала. Оскільки правова підстава набуття банком коштів [PERSON] (рішення суду від 15.01.2019 у цивільній справі № 441/1426/18) згодом відпала, так як внаслідок перегляду заочного рішення суду воно було скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] було відмовлено через пропуск строку позовної давності, списані банком на виконання такого рішення суду кошти стали безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню особі згідно вимог Глави 83 ЦК України. Позивачкою обраховано в межах однорічного строку позовної давності 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 539 грн. 73 коп.. Відповідачем вказаний розмір нарахованих 3 % річних заперечується, однак інші розрахунки ним не надані, а відтак у суду не має підстав сумніватися в правильності таких нарахувань. Разом з тим в заяві представник відповідача просив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У поданій в суд позовній заяві позивачка просила про повернення їй коштів, які були списані відповідачем в період з травня 2019 до липня 2019 включно, з позовом в суд звернулася в вересні 2022, тобто за звичайних умов суд мав би застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог з цієї підстави. Між тим, згідно п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з наступними змінами і доповненнями установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин. Такий постійно продовжувався нижче вказаними постановами КМУ. Постановою КМУ\~№ 1236\~від 09.12.2020\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України \~гострої респіраторної\~хвороби \~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»\~з наступними\~змінами і\~доповненнями установлено\~з 19.12.2020\~до 31.12.2022\~на території\~України карантин,\~продовжившидію карантину, встановленого\~постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"\~,\~від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"\~та\~від 22 липня 2020 р. N 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Також п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому такий продовжувався і діяв станом на момент звернення [PERSON] до суду 05.09.2022 (Указ Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»). У звязку з наведеним та тривалим законодавчим продовженням строків застосування ст.257 ЦК України немає підстав стверджувати про пропуск [PERSON] строку для звернення до суду з даним позовом, а відтак і підстав для відмови в задоволенні її позовних вимог з цієї підстави. З приводу витрат на професійну правничу допомогу суд вважає за необхідне зазначити наступне. За положеннями ч.1, п.1 ч.3 ст.\~133\~та ч.ч.1-3 ст.\~137 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ч.4 ст.133 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання ч.4 ст.133 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року.\~\~Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Outcome: approved