Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

\~\~\~ \~ \~ \~ \~Виклад позиції позивача. 30.07.2020 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області, актовий запис № 38. Позовні вимоги [PERSON] вмотивовані тим, що від шлюбу вони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] у своєму позові просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюб виявився невдалим через різні погляди із позивачем на сімейне життя та побут. Стосунки між подружжям погіршилися, зникло взаєморозуміння, почуття любові та поваги, які притаманні нормальній сім`ї. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу на думку позивача неможливе та суперечить інтересам, як позивача так і відповідача. В даний час відповідач виїхав за межі України і позивачу не відомо чи він працює чи ні, оскільки останній приховує свої доходи і коштів на утримання дитини не надає. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача та проживає разом із матір`ю. Тому враховуючи дані обставини беручи до уваги необхідність стабільного утримання малолітньої дитини позивач бажає стягувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі. Окрім того, як зазначає позивач [PERSON] , що право на отримання аліментів має також дружина з якою проживає дитина, незалежно від того чи працює дружина за умови, що чоловік може надавати таку матеріальну допомогу. Отже позивач просить суд шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини в сумі 5000 гривень, а також аліменти на її утримання в сумі 2000 гривень до досягнення дитиною трирічного віку. Такі обставини й стали підставою для позивача звернутися до суду з даним позовом. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 24.02.2022 року. Заяви, клопотання позивача, відповідача Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. До початку судового засідання від представника позивача адвоката Тарусіної Я.М. надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутність позивача та відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. \~ \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] заяв та клопотань пов`язаних із розглядом справи до суду не подавав. Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали судді від 24.02.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 14.03.2023 року. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, позивач належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, подала заяву про розгляд даного спору у її відсутність.. Відповідач в належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки та копії ухвали про відкриття провадження у справі за адресою зазначеною у позові, однак поштовий конверт повернувся до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Будь-яких клопотань, а також відзив на позов відповідачем подано не було. Відповідно до пункту 3 частини 8\~статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Таким чином, в силу вимог вказаної норми Закону,\~судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. Відповідач заяви про неможливість подання відзиву на позов через введення воєнного стану у країні не подавав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~ Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.\~\~ Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30.07.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.07.2020 (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.8) \~ \~ \~ \~Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається із позовної заяви та заяви позивача поданої до суду (а.с. 32-4,16).Судом встановлено, що перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача, порушує його особисті немайнові права. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалась і збереження її неможливе. Формальне перебування в шлюбі суперечитиме інтересам сторін, тому його необхідно розірвати. Відповідач коштів на утримання дитини не надає. Виїхав за межі України і позивачу невідомо чи він працює офіційно, оскільки приховує свій дохід від позивача. Однак, зважаючи на індивідуальний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище платника аліментів і приходить до висновку, що відповідач [PERSON] є здоровою, молодою працездатною людиною та зобов`язаний утримувати власну дитину, а тому на думку суду спроможний сплатити аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі, однак в меншому розмірі ніж просить позивач, а саме в розмірі 3000 грн., яка підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 20.01.2023 року і до повноліття дитини,\~ враховуючи, що вказаний розмір аліментів не є меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»\~\~прожитковий мінімум для дітей вікoм до шести років становить 2272\~гривні на місяць. Позивач, як мати несе рівні з відповідачем витрати по утриманню дитини, але при цьому доглядає сина на відміну від відповідача, що впливає на її можливість покращити заробіток, тому розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Крім того, позивач, яка здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку, позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, а отже, потребує матеріального утримання з боку відповідача. Відповідач добровільно коштів на утримання дружини не надає, однак позивачем не надано доказів платоспроможності відповідача та не надано належних доказів, що відповідач зможе сплачувати таку суму аліментів на утримання, а тому суд вважає, що така вимога підлягає також частковому задоволенню, а саме в розмірі 1000 гривень. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Відповідно до ч. 1- 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя Позивача з Відповідачем не склалося та припинено. Подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе. Таким чином, суд вважає встановленим, що вимога позивача [PERSON] про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно із\~ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до\~ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладений на батьків відповідно до статті 180 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. В даному випадку позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 5 000,00 грн., а також на її утримання в розмірі 2000 грн., однак, доказів щодо можливості сплачувати відповідачем аліменти у заявленому розмірі до матеріалів справи позивачем не додано, як і не надано доказів, що відповідач отримує стабільний дохід. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 6, 8 статті 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Відповідно до ст.ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про часткове задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду, і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання позивача в розмірі 1000 гривень. Враховуючи обставини справи та надані позивачем докази, на переконання суду, вказаний розмір присуджених аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та утримання дружини. \~Висновки суду СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. До того ж, розмір стягуваних з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліментів повинен бути визначений не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій сумі від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від\~добровільного надання коштів\~на її утримання ,тоді як\~відповідно до ч.ч.2,4,6ст.84СК України, дружина,з якою проживає дитина,має право на утримання від чоловіка\~батька дитини до досягнення дитиною трьох років,\~незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального стану, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відтак,\~суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини та дружини \~\~підлягають частковому задоволенню, огляду на те, що відповідач хоча і є працездатного віку, але доказів його офіційного працевлаштування та платоспроможності позивачем суду не було надано. \~ \~ \~ \~ Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається насторони пропорційнорозміру задоволених позовних вимог.\~\~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються :1)у разізадоволення позову\~на\~відповідача;2)у разівідмови впозові\~на\~позивача;\~\~3) у разі часткового задоволення позову\~на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2\~ст.141 ЦПК). Згідно з вимогами ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу, за інші вимоги позивач звільнена від його сплати. Однак, суд враховуює позицію позивача щодо надання доказів понесених нею судових витрат після ухвалення судового рішення. Так, відповідно до п.3. ч.1\~ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі\~у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial