Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

26 липня 2022 р. [PERSON] (далі заявник) звернулась до Київського районного суду м. Харкова з заявою, в якій просить суд встановити, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.09.2006 р. серії [NUMBER] , видане на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 07.07.2006 № 828, належить [PERSON] . \~ \~ \~ \~В обґрунтування заявленого вказує на те, що у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 11.09.2006 р. серії [NUMBER] , видане на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 07.07.2006 № 828, її прізвище зазначено як « [PERSON] » замість « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~22.03.2023 заінтересованою особою подані пояснення, згідно яких вона просить суд відмовити заявнику у задоволенні заяви, оскільки існує позасудовий порядок вирішення даної справи. До судового засідання, належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду, заявник та заінтересована особа не з`явились, клопотання про відкладення розгляду не надходили. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності заявників та заінтересованих осіб. Дослідивши матеріали справи, суд висновує: Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порядок розгляду справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, врегульовано у главі 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Розділу IV «Окреме провадження» Цивільного процесуального кодексу України, зокрема щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). Частиною 1 статті 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18, у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Суд враховує в якості консультативних роз`яснення, викладені у в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», за змістом якого при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Суд враховує в якості консультативних роз`яснення, викладені у листі Верховного Суду України 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Свідоцтво про право власності на житло є документом, який підтверджує виникнення права власності на квартиру. Встановити факт належності свідоцтва про право власності на житло в інший спосіб, як через встановлення даного факту судовим рішенням, заявник не має змоги. Судом встановлено, що заявник народився [INFO] у м. Харкові, прізвище при народженні « [PERSON] ». Після реєстрації шлюбу з [PERSON] прізвище заявника змінено на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, паспорт виданий 25.10.2019 р. органом № 6313 та карта платників податків. Від сумісного проживання заявник та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майна та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . У вищезазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Причина неправильного написання прізвища виникла у зв`язку із неправильним переведенням прізвища з російської на українську мову. Крім того, у свідоцтві про розірвання шлюбу, трудовій книжки та свідоцтві про народження прізвище заявника вказано на російській мові « [PERSON] ». Встановлення факту належності свідоцтва про право власності заявнику необхідно для подальшого розпорядження майном. Виходячи з викладеного, аналізом доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вони в достатній мірі підтверджують факт того, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.09.2006 р. серії [NUMBER] , видане на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 07.07.2006 № 828, належить [PERSON] , у зв`язку з чим, заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Заперечення заінтересованої особи за їх безпідставності не беруться до уваги, а відтак, вищевикладеного висновку не спростовують. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved