Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого за час шлюбу, відповідно до якого просить визнати за сторонами право власності на частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 53,6 кв.м. за кожним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27.01.2022 р. шлюб між сторонами було розірвано, однак при розгляді справи судом було відмовлено у прийнятті зустрічного позову про поділ майна подружжя. Позивач посилається на те, що 16.02.2015 р. між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 9862/РН-К за умовами якого продавець продав, а покупець придбав майнові права на кв. [ADDRESS] . 14.11.2016 р. [PERSON] зареєструвала за собою право власності на кв. [ADDRESS] на підставі зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав. Оскільки зазначена квартира є спільним майном подружжя та належить сторонам на праві спільної сумісної власності, посилаючись на відсутність домовленостей щодо поділу майна в добровільному порядку, та положення ст.ст. 69, 70 СК України, позивач просить в судовому порядку здійснити розподіл майна та визнати за кожною із сторін право власності на частину спірної квартири. 18.02.2022 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 05.10.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Відповідач не скористалась своїм правом на подання відзиву. Представником позивача подана заява про ухвалення заочного рішення на підставі наданих доказів. Відповідач та її представник повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду відповідач повідомлялась за місцем проживання у спосіб, передбачений законом. Судова повістка повернулась до суду без вручення за закінчення терміном її зберігання. Відповідач, будучи обізнаною про наявність спору щодо поділу майна подружжя в судові засідання не з`являється, судову кореспонденцію не отримує. В зв`язку з повторною неявкою відповідача, на підставі положень ст. 280 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наданих доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27.02.2010 р. Палацом укладення шлюбів № 3 Управління РАЦС Москви. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 27.01.2022 р. шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено, що 16.02.2015 р. між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є передача покупцю майнових прав на квартиру [ADDRESS] . 14.11.2016 р. [PERSON] зареєструвала за собою право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 9862/РН-К від 16.02.2015 р. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Квартира, що є предметом поділу, була придбана за час перебування у шлюбі. Доказів того, що дане нерухоме майно придбано одним із подружжя за власні кошти, які належали йому особисто, матеріали справи не містять. Отже, суд вважає доведеним факт належності сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя кв. [ADDRESS] . Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази, зважаючи на рівність часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання за кожною із сторін у даному спорі права власності на частину спірної квартири є обґрунтованими, доведеними, а отже підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, в розмірі 6810 гривень.

Outcome: approved