Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

1. Стислий виклад позовних вимог. 14.01.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати за нею право власності на 7\\30 часток квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] . В обґрунтування позову посилалася на те, що після смерті, [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 7\\15 часток квартири [ADDRESS] . Після смерті матері залишилося двоє спадкоємців за законом 1 черги - позивачка та [PERSON] , онук померлої за правом представлення, так як батько - [PERSON] помер [INFO] . З метою отримання належного їй спадкового майна, що належало її матері, позивачка звернулася з відповідною заявою до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, однак 17.12.2019 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, які посвідчують право власності на вказане нерухоме майно. Посилаючись на вимоги ст.ст. 392,1216-1218,1258,1261,1266-1268 ЦК України, позивач і просила про задоволення позову. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 15.01.2020 року справу передано судді Черенковій Н.П. та отримано останньою16.01.2020 року. Після отримання Витягу з реєстру територіальної громади про реєстрацію осіб в житловому приміщенні,ухвалою судді від 22.01.2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 21.04.2020 року. Ухвалою Центрального суду м. Миколаєва від 22.01.2020 року клопотання [PERSON] - задоволено, витребувано з Першої Державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 05.03.2020 року на адресу суду направлена копія спадкової справи після смерті [PERSON] за № 147\\2019. Із-за неявки сторін, підготовче судове засідання відкладено на 01.06.2020 року. Сторони до підготовчого судового засідання не з`явились. Позивач надала заяву про слухання справи у підготовчому судовому засіданні без її присутності, заява клопотань не надавала. Відповідачі не з`явились, заперечень не надали. Ухвалою суду від 01.06.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у судовому засіданні . 25.08.2020 року позивач надала заяву про розподіл судових витрат та стягнення з відповідачів у рівних частках витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000 грн. У судовому засіданні 21.10.2020 року адвокат відповідачів Демченко Н.В. позов не визнала, оспорюючи права позивача у спадкуванні. Ухвалою суду від 21.10.2020 року постановлено про витребування від Першої Державної нотаріальноїконтори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та приватного нотаріуса Машкової С.М. копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та слухання справи відкладено. 10.11.2020 року на адресу суду від приватного нотаріуса Машкової С.М. надійшла копія спадкової справи №13\\2019 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 19.11.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення від Першої Державної нотаріальної контори про неможливість надання копії спадкової справи після смерті [PERSON] . Померлого [INFO] у зв`язку з передачею її на збереження до Державного нотаріального архіву Миколаївської області. 25.11.2020 року надійшло клопотання адвоката позивача Чуб Т.В. про витребування копії даної спадкової справи з архіву. Ухвалою суду від 25.11.2020 року постановлено про витребування від Державного нотаріального архіву Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 06.01.2021 року на адресу суду направлена Державним нотаріальним архівом Миколаївської області копію спадкової справи за № 544\\04, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Слухання справи неодноразово відкладалось за заявою адвоката відповідачів Демченко Н.В. по причині відрядження, хвороби, зайнятості в іншому процесі, однак жодного документу не надала. Відповідачі досудового засідання не з`явились. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не надали, письмових заперечень ( відзиву ) не надали. Сторони до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи міститься заява представника позивача, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Судом постановлено про розгляд прави у відсутності сторін. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу 29.04.1953 року (актовий запис 827), та дружина змінила у зв`язку з цим прізвище на « [PERSON] ). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.06.1959 року, (актовий запис 1711), [PERSON] народилась [INFO] , та відповідно її батьками являлись [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з взяттям шлюбу, змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис 2870 (Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища 00018205144). У подружжя [PERSON] народився також і син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.11.2006 року (актовий запис 1164). У [PERSON] та [PERSON] народився [INFO] син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.09.1984 року (актовий запис 4724). 26.06.1998 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 10.06.1998 року за № 7115, видано Свідоцтво про право на житло - квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , на право спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 09.04.2004 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції ( актовий запис 1937). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 544/04, заведеної після смерті [PERSON] , його спадщина складаєтьсяз 1\\5 частини квартири [ADDRESS] . 24.06.2004 року державним нотаріусом засвідчено заяву №776 в якій [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його батька на користь своєї матері - [PERSON] . Заявою №775 від 24.06.2004, засвідченою державним нотаріусом, [PERSON] прийняла всю спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] [PERSON] , [PERSON] надали 25.06.2004 року заяву № 2088, в якій як співвласники квартири надали свою згоду на виділ 1\\5 частки у цій квартирі за померлим [PERSON] 30.11.2004 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Мудриченко Ю.С. (реєстровий номер 4-1770), видано Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім`я його дружини - [PERSON] на 1\\5 частини квартири [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] ,що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 04.08.2015 року (актовий запис 32660). 13.05.2019 року до приватного нотаріуса Машкової С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка звернулась [PERSON] (спадкова справа № 13\\2019. За даною заявою № 35, [PERSON] повідомила нотаріуса, що на момент смерті чоловіка у квартирі була зареєстрована та постійно в ній проживала мати - [PERSON] , яка померла [INFO] та їх син [PERSON] . Вказане підтверджується і довідкою ЖЕК « Забота» за № 616 від 10.05.2019 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи. 13.05.2019 року син покійного - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (за № 36). Свідоцтво про право власності не видано. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 15.04.2019 року (актовий запис 1409). 07.05.2019 року в Першу Державну Миколаївську нотаріальну контору звернулась [PERSON] (дочка померлої). 17.05.2019 року за № 402 зареєстрована заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті бабусі (спадкова справа № 147\\2019). У даній заяві останній вказав на наявність спадкоємиці [PERSON] 08.10.2019 року державним нотаріусом за вих.номером 1443\\02-14 направлено лист на ім`я [PERSON] , в якому запропоновано надати нотаріусу оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавиці на квартиру, та роз`яснено, що у відповідності до ст. 46 ЗУ « Про нотаріат», неподання відомостей на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення у вчиненні нотаріальної дії. 17.12.2019 р. позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва на право власності на спадщину в зв`язку з відсутністю правовстановчих документів на квартиру. 4. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Статтею328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У своїй Постанові № 694/1433/17 від 09.06.2021 року Верховний Суд висловив наступну позицію. Згідно ст.1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України,до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). У статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) вказано, що "право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Підпункт 4.12 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року №285/20595 (далі - Порядок): свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі документів, що підтверджують право власності. Підпункт 4.18 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку: за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За приписами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач не може оформити спадщину у нотаріуса на нерухоме майно шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового нерухомого майна спадкодавцеві. Отже, позивач позбавлена можливості іншим шляхом, окрім судового, захистити свої спадкові права. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи те, що право власності на квартиру виникло у спадкодавця у встановленому законом порядку, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України,до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.(ст.1220 ЦК України). За приписами ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, неприйняття спадщини, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом здійснюється за правилами ст.ст. 1261-1265 ЦК України. За приписами ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1266 ЦК України визначається, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частину, яка б належала за законом їхнім матері, батькові, бабі, діду, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкування за правом представлення має місце за умови, коли: спадкоємець не склав заповіт; спадкоємець за законом помер до відкриття спадщини, тобто до дня смерті спадкодавця або одночасно в один день з ним; спадкоємець, якого представляють, за свого життя не втратив права на спадщину, як негідний. За приписами ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. За ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. За приписами ч.5 даної статті, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Докази постійності проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово -експлуатаційноїорганізації, правлінняжитлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Поняття "постійне проживання" не слід розуміти обмежено. Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК. Нотаріальна та судова практика під вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном розуміє будь-які активні дії, що свідчили про наявність фактичного волевиявлення спадкоємця, спрямованого на володіння, користування та розпорядження спадщиною. Зазначені дії можуть виражатися у підтриманні майна, що входить до складу спадщини, у належному стані, пред`явленні претензій до боржників спадкодавця, погашенні його боргів, сплаті податків та зборів, здійсненні за рахунок спадщини інших виплат, дозволених законом. Для безспірного визнання особи спадкоємцем необхідно було, щоб перелічені вище дії здійснювались систематично і продовжувались до закінчення строку для прийняття спадщини. За приписами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, який не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» у межах певної черги впливають такі юридичні факти, як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятоїчерги. Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкування за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом, за яким спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. Тлумачення абзацу 2 частини першої статті 1265 ЦК України дає змогу дійти висновку, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Ступінь є свого роду одиницею вимірювання споріднення поміж родичами за походженням. Він надає можливість встановити «відстань» між спорідненими особами (родичами за походженням). Причому така «відстань» може характеризувати як більш близьке споріднення, так і віддалене. Як наслідок, чим далі біологічно особи знаходяться одна від одної, тим більший порядковий ступінь споріднення їх пов`язує. Вказаний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За такого, частки співвласників квартири [ADDRESS] є рівними, тобто по 1\\5 частині у кожного ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Після смерті [PERSON] спадкодавиці [PERSON] стало належати 2\\5 частини квартири (1\\5 як співвласника та 1\\5 в порядку спадкування за законом ). Виписане вище свідчить про те, що після смерті сина - [PERSON] , [PERSON] , яка проживала разом з ним та зареєстрована за вказаною адресою (що не оспорювали і відповідачі), фактично прийняла спадщину, яка складається з 1\\5 частини квартири, тобто в порядку спадкування її доля складає 1\\15 частку (1\\5: 3: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). За такого, доля спадкодавиці [PERSON] на момент її смерті складає 7\\15 часток квартири (2\\5 + 1\\15 після смерті сина [PERSON] ). Долі спадкоємців [PERSON] - [PERSON] (дочки) та онука [PERSON] за правом представлення після смерті батька [PERSON] складають по 7\\30 кожному (7\\15: 2). 5.Судові витрати Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу). Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої статті 1 України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови). З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Згідно з пунктом 3 укладеного між [PERSON] та адвокатом Чуб Т.В. договору про надання правничої допомоги від 03 січня 2020 року вартість послуг складає 9000 грн. У свою чергу відповідно до акту виконаних робіт наданої правничої допомоги від 21 серпня 2020 року сума, на яку надані відповідні послуги, дорівнює 9000грн. Враховуючи критерій розумності розміру таких витрат, принципу пропорційності та верховенства права, предмет позову, суд вважає , що судові витрати підлягають розподілу між сторонами у рівних частках, що відповідатиме завданням цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому розгляду справи з метою ефективного захисту прав та інтересів фізичних осіб ( ст. 2 ЦПК України), та не суперечить приписам ст.141 ЦПК України. Судовий збір сплачено у розмірі 1117,40 грн, тому із відповідачів на користь позивача слід стягнути по 372,50 грн. з кожного (1117,40:3)., а також по 3000 грн. з кожного витрат на правову допомогу ( 9000:3). На підставі вищевикладеного та ст.ст.15,16,1258,1261,1266,1268,1270 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258, 259, 273, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved