Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до районного суду із заявою про встановлення факту свого перебування на утриманні зятя [PERSON] , з яким спільно проживала однією сім`єю, до дня його смерті [INFO] . Заявник [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримує на умовах, викладених в заяві, та просить їх задоволити. Пояснила, що проживала в одному будинку разом із донькою [PERSON] та її чоловіком (зятем заявниці) [PERSON] . [PERSON] отримує пенсію в розмірі 2600 гривень, якої вистачає лише на ліки, та й не на всі. Її зять [PERSON] купляв продукти харчування, ліки, оплачував комунальні послуги (газопостачання, електроенергія). Заінтересованою особою - [INFO] не забезпечено явку в судове засідання повноважного представника, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подано заяву про розгляд справи у відсутність представника, при вирішенні вимог, заявлених [PERSON] , покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] - староста Борівського старостинського округу Могилів - Подільського району Вінницької області, в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] являється тещею померлого [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] з часу одруження її доньки із [PERSON] , тобто з липня 2003 року і до дня смерті останнього проживала разом із зятем на одному погосподарському номері в [ADDRESS] . Зауважив, що в довідці від 24.01.2023 ним помилково було зазначено рік, з якого [PERSON] утримував свою тещу [PERSON] - 15.07.2023, а не з 15.07.2003. За основу ним була взята дата реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (тобто, 15.07.2003). [PERSON] не був присутнім при жодній покупці [PERSON] речей, продуктів харчування та наданні останнім коштів для оплати заявницею комунальних послуг. Йому відомо, що [PERSON] будував пам`ятники в с. Борівка Могилів - Подільського району Вінницької області та каплицю за кошти спонсорів, однак, йому невідомо чи йому виплачувались кошти за виконану роботу та в якому розмірі. Від інших односельчан чув, що [PERSON] робив євроремонти як в селі, так і поза його межами. Також пояснив, що оскільки на той час він ще не перебував на посаді старости Борівського старостинського округу, тому не може стовідсотково стверджувати про те, що заявниця перебувала на утриманні зятя [PERSON] і основним та постійним джерелом засобів для її існування була допомога, яку надавав останній. Свідок [PERSON] - сусідка [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству із заявницею протягом 17 останніх років. Зазначила, що [PERSON] утримував тещу [PERSON] (тобто, заявника по справі), купляв продукти харчування. Зі слів односельчан їй відомо про те, що [PERSON] робив ремонти, за що отримував кошти. Частиною 3 статті 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судувого розгляду. Так, відповідно до 1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В листі Верховного суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначається про те, що виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Теорія цивільного процесуального права виходить із того, що окреме провадження є різновидом проваджень цивільного судочинства, в якому, як і в інших провадженнях, здійснюється правосуддя у цивільних справах. Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 293 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окрема провадження - це вид непозовного цивільного судочинства в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження чи відсутності неоспорювальних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України). Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлено, що 15.07.2003 між її донькою [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що стверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим 15.07.2003 міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис №1199,з якого вбачається, що дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Факт родинних відносин заявника та [PERSON] підтверджено копією свідоцтва про народження останньої серії [NUMBER] , виданого 01.06.1980 Марківською сільською радою Томашпільського району, в якому матір`ю [PERSON] значиться [PERSON] (тобто, заявник по справі). Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08.12.2022 виконавчим комітетом Чернівецької селищної ради Могилів - Подільського району Вінницької області, актовий запис №256 констатовано смерть [PERSON] [INFO] . Причиною смерті [PERSON] була тупа травма тіла внаслідок вибуху, яку він отримав під час виконання ним обов`язків військової служби, пов`язаних із військовими діями та захистом Батьківщини, у зв`язку із військовою агресією російської федерації, що стверджується лікарським свідоцтвом про смерть №4661 від 26.11.2022, видане Миколаївським обласним бюро судово - медичної експертизи, а також копією сповіщення сім`ї, виданого 17.11.2022 за №1460 третім відділом [INFO]. Щодо встановлення факту проживання та перебування фізичної особи на утриманні, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99, під членом сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони за змістом пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" , частин четвертої та п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" треба розуміти особу, що перебуває з суб`єктом права на пільги щодо оплати користування житлом і комунальними послугами у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони; веденням з ним спільного господарства. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №205/4245/17. Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (ч.1 ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Рішення ЄСПЛ в справі "SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE", № 4909/04, § 58, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч.1 ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди (п.2 ст.273 ЦПК (1502-06), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Тобто, заявниця мала б довести суду систематичне утримання та те, що допомога годувальника була постійним джерелом засобів до її існування. Однак будь-яких доказів щодо її утримання [PERSON] суду не надала. З - поміж іншого, суд не може взяти до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо будівництва [PERSON] пам`ятників в с. Борівка Могилів - Подільського району Вінницької області та каплиці за кошти спонсорів, проведення [PERSON] ремонтів як в селі, так і поза його межами, оскільки, такого роду твердження є особистим баченням свідків, про таке їм відомо від односельчан. Окрім того, ні [PERSON] , ні [PERSON] не були присутні при купівлі [PERSON] продуктів харчування, ліків для своєї тещі [PERSON] , та особисто не бачили, як [PERSON] давав [PERSON] кошти для оплати комунальних послуг. Частиною першою статті 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Як вбачається із заяви [PERSON] , їй з метою реалізації своїх прав та гарантій, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», потрібно встановити в судовому порядку факт проживання та перебування на утриманні свого померлого зятя на момент його смерті. Обгрунтовуючи свої вимоги, [PERSON] посилається на те, вона є непрацюючим пенсіонером. Її дохід складала лише пенсія, на підтвердження чого в судовому засіданні надала довідки про доходи №6338153743762310 від 10.03.2023 та №8714397788731920 від 01.03.2023, видані Шаргородським об`єднаним управлінням ПФУ в Вінницькій області та Головним управлінням ПФУ в Вінницькій області. При цьому [PERSON] стверджує, що й її зятя дохід був значно вищий за отримувану нею пенсію, якої не вистачало навіть на всі ліки, тому вона фактично знаходилась на його утриманні. Суд звертає увагу на те, що заявниця зазначила, що вона фактично знаходилась на утриманні зятя [PERSON] . Суд це розуміє так, що вона перебувала на повному утриманні [PERSON] . Разом з тим суд констатує, що заявниця не могла перебувати на повному утриманні померлого зятя, так як її доходи за період із січня 2017 року по грудень 2020 року у виді пенсії становили 82986,82 гривень, а за період з січня 2021 року по грудень 2021 року - 32190,73 гривень, і були достатніми для свого утримання. Окрім того, на підтвердження своїх вимог [PERSON] в судовому засіданні надано копію довідки №99 від 01.03.2023, виданої відділом освіти Чернівецької селищної ради Могилів - Подільського району Вінницької області, відповідно до якої [PERSON] працював на посаді робітника по обслуговуванню шкільних приміщень Борівської ЗОШ І-ІІ ст., за що отримував заробітну плату. При цьому суд звертає увагу, що доходи її зятя за 2019 - 2020 роки у виді заробітної плати за місцем роботи (робітник по обслуговуванню шкільних приміщень Борівської ЗОШ І-ІІ ст.) становили 37616,14 гривень, і хоча щомісячна заробітна плата [PERSON] була дещо більшою, ніж розмір щомісячної пенсії [PERSON] (від 1379,06 грн. до 2809,97 грн.), проте це жодним чином не доводить того, що [PERSON] одержувала від зятя допомогу, яка була для неї з врахуванням її доходів постійним і основним джерелом засобів до існування. При цьому суд звертає увагу, що заявниця у заяві до суду взагалі не зазначає, яку допомогу та у якому розмірі вона отримувала і чи була ця допомога постійною. Згідно довідки №148, виданої 24.01.2023 старостою Борівського старостинського округу Чернівецької селищної ради Могилів - Подільського району Вінницької області, в житловому будинку [ADDRESS] окрім доньки заявниці [PERSON] проживають її донька [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , [INFO] (тобто, заявниця по справі) та батько (тобто, чоловік заявниці по справі) [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на проживання у вище вказаному будинку окрім заявниці ще й інших осіб (її доньки, чоловіка та онучки), суд вважає твердження [PERSON] про її перебування на утриманні зятя [PERSON] такими, що не відповідають дійсним обставинам, оскільки, останній зобов`язаний був утримувати свою сім`ю (дружину та доньку), тому з врахуванням розміру доходу [PERSON] є сумнівною можливість останнього утримувати ще й тещу. Із копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , наданої в судовому засіданні [PERSON] , вбачається, що останній 06.11.2009 прийнятий на роботу в СТОВ «Росія» згідно договору різноробочим, звільнений із роботи 02.12.2009. 15.02.2010 розпочато виплату допомоги по безробіттю, а 16.07.2010 припинено виплату по безробіттю. 06.01.2011 [PERSON] прийнятий на роботу в СТОВ «Росія» згідно строкового трудового договору, а 28.01.2011 звільнений з роботи. 06.12.2016 розпочато виплату допомоги по безробіттю, а 06.09.2017 припинено виплату по безробіттю. 18.09.2018 [PERSON] прийнятий в СТОВ «Росія» підсобним робітником, а звільнений з роботи 03.10.2018. 16.10.2018 [PERSON] прийнято на посаду опалювача шкільних приміщень (0,5 ставки) по Борівській ЗОШ І-ІІ ступенів, а звільнено з посади опалювача 15.04.2019. 30.05.2019 розпочато виплату допомоги по безробіттю, а 01.10.2019 припинено виплату по безробіттю. 02.10.2019 [PERSON] прийнято на посаду робітника по обслуговуванню шкільних приміщень, а 30.09.2020 звільнено з роботи. 27.10.2020 розпочато виплату по безробіттю, припинено виплату 22.03.2021. Відомості про подальше працевлаштування [PERSON] в трудовій книжці відсутні. Вище наведені записи, що містяться в трудовій книжці [PERSON] , свідчать про короткотривалий проміжок часу його працевлаштування, що відповідно ставить під сумнів такого розміру доходу, який би давав можливість утримувати не лише дружину та доньку, а й тещу. Окрім того, суд звертає увагу на те, що заявницею [PERSON] жодним чином не доведено ведення із зятем [PERSON] спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналізуючи покази свідків [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку, що жодний із них не підтвердив спільне проживання [PERSON] із зятем [PERSON] , та ведення ними спільного побуту. Відповідно до ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно із ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст., ст.12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи наведене, надані суду письмові докази у їх сукупності, враховуючи фактичні дані, які в них містяться, обставини, встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що суду не надано достатньо належних та достовірних доказів для встановлення факту проживання та перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] . За таких обставин, враховуючи, що заявницею не доведено, що вона проживала однією сім`єю та перебувала на повному утриманні померлого зятя або одержувала від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, то у задоволенні заяви про встановлення факту проживання та її перебування на утриманні зятя [PERSON] , необхідно відмовити. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed