Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

24 грудня 2021 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] і просила суд стягнути з нього аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , 2010 року народження, та неповнолітнього сина - [PERSON] , 2014 року народження, в розмірі 2 000 грн. на кожну дитину, з урахуванням щорічної індексації відповідно до закону щомісячно, починаючи стягнення з 22.04.2019 року і до повноліття дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначила, що з 17 квітня 2010 року по 22 квітня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу. Від шлюбу у них народились дві дитини: [PERSON] та [PERSON] . Діти проживають разом із позивачем. Сторонам не вдалось добровільно домовитись щодо порядку виплати аліментів та їх розміру, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду. У судовому засіданні позивач та її представник, кожний окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача під час судового засідання частково визнав позовні вимоги, не заперечував проти стягнення з відповідача аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду. Вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст.51 Конституції України та ст.180 СК України. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ст.180 СК України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Встановлено, що 17 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.4). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.5). Від шлюбу у сторін народилось дві дитини: [PERSON] , [INFO] (а.с.6), та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають та знаходиться на утриманні матері - позивачки по справі (а.с.8). Доказів участі відповідача у витратах на утримання малолітньої доньки матеріали справи не містять. Відомостей щодо дійсних обсягів доходів сторін в матеріалах справи також відсутні. За змістом ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ч.1-4 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 статті 182 СК України встановлює обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме починаючи з 22.04.2019 року по день подачі позову 24.12.2021 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тобто, виходячи із положень ст.191 СК України, позивач має довести, що мали місце: а) дії відповідача щодо ухилення від надання утримання дитині; б) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, позивач не надала суду належних та допустимих доказів, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку про відмову в цій частині позовних вимог. Крім того, суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині сплати аліментів на утримання дітей в добровільному порядку, оскільки з наданих представником відповідача доказів, а саме квитанцій банку, не вбачається призначення платежу та особу платника. При визначенні розміру аліментів, відповідно до вимог ст.182 СК України, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, що останній є працездатною особою, з урахуванням чого, суд вважає, що з останнього слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2010 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, в розмірі 2 000 грн. на кожну дитину щомісячно, з урахуванням щорічної індексації відповідно до закону, починаючи з 24.12.2021 року і до повноліття кожної дитини окремо, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial