Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

04.05.2020 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позову, просила усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] та ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» провести демонтаж самочинно побудованої автозаправної станції (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1943243412101), загальною площею 5,9 кв.м., опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - автозаправну станцію, опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, що розташована за адресою: [ADDRESS] із закриттям розділу, з припиненням прав на нього, за наступними особами: [PERSON] , номер запису про право власності 33796463, що внесений 19.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О.; ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», номер запису про право власності: 34487559, що внесений 02.12.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О.; номер запису про іпотеку 33860216, що внесений 25.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О.; номер запису про обтяження 33860256, що внесений 25.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О.; судові витрати покласти на відповідачів Позов мотивований тим, що за інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міській раді стало відомо, що приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Деллаловим А.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19.10.2019 року внесено запис про право власності № 33796463 за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - автозаправну станцію, опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП 14211031250, що видана 24.08.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, та дозвіл на виконання будівельних робіт, серія та номер 653/2010-04, виданий 22.10.2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Листами від 19.03.2020 року № 1004-1.14/711 та від 20.03.2020 року № 1004-1.14/724 департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області повідомив про відсутність інформації щодо видачі/реєстрації документів, які надають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта автозаправної станції за адресою: [ADDRESS] , зокрема, декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 14211031250 від 24.08.2011 року щодо спірного об`єкта нерухомого майна. Також листом від 20.03.2020 року № 4/1-125 управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради повідомило, що в архіві управління відсутня інформація про реєстрацію документів, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, документи, на підставі яких [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна уповноваженим органом не видавались. Листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 11.03.2020 року № 4/11-1193 повідомлено, що за наявною інформацією не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, зазначена земельна ділянка [PERSON] під будівництво не надавалась, право власності чи користування не оформлювалось. Земельна ділянка належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності. Між [PERSON] та ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» був укладений іпотечний договір від 25.10.2019 року, на підставі якого за ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» було зареєстровано право власності 25.10.2010 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Деллаловим А.О. за реєстровим № 396. На підставі іпотечного договору приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Деллаловим А.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку: 33860216, запис про обтяження: 33860256. В подальшому, на підставі нотаріально посвідченої заяви від 30.11.2019 року № 470 спірний об`єкт нерухомого майна за іпотечним договором перейшов до ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», про що приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Деллаловим А.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис про право власності: 34487559. 18.08.2021 року ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» звернулось до суду з зустрічним позовом, у якому просило суд визнати дійсним іпотечний договір, укладений 25.10.2019 року між «ДИПЛОМАТ ГРУПП» як іпотекодержателем та [PERSON] як іпотекодавцем, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 396; визнати ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» добросовісним набувачем об`єкту нерухомого майна - автозаправної станції, загальною площею 5,9 кв.м., опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1943243412101. Зустрічний позов мотивований тим, що на даний час право приватної власності на автозаправну станцію, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», номер запису про право власності: 34487559, що внесений 02.12.2019 року о 16:29:16, підставою виникнення права власності є видані приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О. заява серія та номер 470, видана 25.10.2019 року та договір іпотеки, серія та номер 396, виданий 25.10.2019 року, підставою внесення запису про право власності є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50049490 від 05.12.2019 року приватного нотаріуса ДМНО Деллалова А.О. На момент даного договору нерухоме майно: автозаправна станція за адресою: [ADDRESS] належало іпотекодавцю на праві приватної власності і було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.10.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О. ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» та приватний нотаріус ДМНО Деллалов А.О. виконали усі передбачені законом вимоги під час укладання і посвідчення вищезазначеного іпотечного договору. Також при укладенні іпотечного договору [PERSON] заявляв та гарантував, що не порушує чинне законодавство України, предмет іпотеки знаходиться у його власності, відсутні будь-які обставини, які будь-яким чином можуть негативно вплинути на предмет іпотеки або право іпотекодавця стосовно нього або на іпотеку, створені цим договором на користь іпотекодержателя. Тобто [PERSON] та приватний нотаріус ДМНО Деллалов А.О. запевнили ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», що правовстановлюючі документи на нерухоме майно, вказане як предмет іпотеки в іпотечному договорі, у повному обсязі відповідають вимогам чинного законодавства України. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за договором, було здійснено цілком законно. Іпотечний договір від 25.10.2019 року, укладений в письмовій формі, посвідчений нотаріально та містить всі істотні умови договору, тобто у повному обсязі відповідає нормам чинного законодавства України та жодним чином їм не суперечить. ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. На момент укладення іпотечного договору від 25.10.2019 року [PERSON] мав право на відчуження зазначеного майна, оскільки воно належало саме йому, що було перевірено у встановленому законом порядку. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 21.12.2022 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник Дніпровської міської ради позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зустрічний позов не визнала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзив на первісний та/або зустрічний позови не надав. Представник ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» у судовому засіданні позовні вимоги Дніпровської міської ради не визнала, зустрічний позов підтримала. У відзиві на позов представник відповідача, посилаючись на необґрунтованість доводів позову Дніпровської міської ради, просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Деллалов А.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради слід відмовити, а зустрічний позов ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» задовольнити частково за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 19.10.2019 року на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 24.08.2011 року, № ДП14211031250 та Дозволу на виконання будівельних робіт від 22.11.2010 року № 653/2010-04, які були видані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., внесено запис про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, автозаправної станції загальною площею 5,9 кв.м., опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1943243412101 (а.с. 10-13, том 1). 25.10.2019 року між [PERSON] та ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., зареєстрований в реєстрі за № 396 (а.с. 28-32, том 1). Згідно умов вищезазначеного іпотечного договору в рахунок виконання зобов`язань за договором позики від 23.10.2019 року, [PERSON] передав в іпотеку ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» нерухоме майно - автозаправну станцію загальною площею 5,9 кв.м., опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1943243412101 (а.с. 28-32, том 1). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.02.2020 року вбачається, що право власності на автозаправну станцію, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», номер запису про право власності: 34487559, що внесений 02.12.2019 року о 16:29:16, підставою виникнення права власності є видані приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О. заява серія та номер 470, видана 25.10.2019 року та договір іпотеки, серія та номер 396, виданий 25.10.2019 року, підставою внесення запису про право власності є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50049490 від 05.12.2019 року приватного нотаріуса ДМНО Деллалова А.О. (а.с. 10, том 1). На підставі інформації з Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (а.с. 14, 15 том 1) на запит від 24.02.2020 року Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато з 20.05.2011 року, станом на час надання відповіді, відсутня інформація щодо видачі/реєстрації документів, які надають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта «автозаправна станція по [ADDRESS] », відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 14211031250 від 24.08.2011 року. З відповіді Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 11.03.2020 року № 4/11-1193 вбачається, що станом на 03.03.2020 року в електронній базі канцелярії Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради виявлено: клопотання ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» від 21.02.2020 року вх. 36/293 про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0200 га, по фактичному розміщенню автозаправної станції; клопотання [PERSON] від 06.03.2018 року вх. 36/1484 про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,4 га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Згідно відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю від 20.03.2020 року в архіві Управління відсутня інформація щодо реєстрації документів, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16, том 1). [PERSON] був отриманий дозвіл на виконання будівельних робіт № 653-1/2010-04 від 22.11.2010 року: будівництво автозаправної станції по [ADDRESS] (а.с. 20, том 1). 24.08.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації (а.с. 21-27, том 1). Дніпровська міська рада відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог статті 83 ЗК України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпра територіальній громаді міста з визначенням її власника Дніпровської міської ради. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. ст. 13, 14), Земельним кодексом України (ст. ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 1 18, 119, 123, 125, 126), а також іншими законами, що видаються відповідно до них (Закон України «Про оренду землі», ЦК України). Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відтак, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, державна реєстрація речового права не змінює правової природи самочинного будівництва, а скасування зазначеної державної реєстрації саме по собі не забезпечить усунення існуючого порушення. Задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19). Тобто ефективним способом усунення виявлених порушень є саме звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта. При цьому, саме міська рада має довести, що здійснене будівництво є самочинним та підлягає знесенню/демонтажу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Дніпровської міської ради про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - автозаправної станції, що розташована за адресою: [ADDRESS] із закриттям розділу, з припиненням прав на нього, оскільки це не призведе до відновлення порушеного права позивача та такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним. Щодо позовних вимог Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON]. та ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» провести демонтаж самочинно побудованої автозаправної станції суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заявивши позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів провести демонтаж самочинно побудованої автозаправної станції, Дніпровська міська рада належних доказів на підтвердження своїх вимог, не надала. Позивачем не надано належних доказів щодо конкретної земельної ділянки, на якій розміщена автозаправна станція, яку він просить зобов`язати відповідачів демонтувати. Крім того, позивач не надав суду документів, які ідентифікують як земельну ділянку, так і нежитлові приміщення, про демонтаж яких просить позивач, зокрема: фото таблиці; акти обстеження земельної ділянки; акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складені працівником відділу контролю за використання земель управління земельних відносин; відомості про те, коли саме виявлено порушення земельного законодавства; графічні матеріали, висновки землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку, на якій розташована автозаправна станція та характеристики будівлі, яку позивач вимагає демонтувати. Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право на забудову власник реалізує за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил (ч. 1 ст. 376 ЦК України). При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можлива лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. В силу норм ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України). Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» на праві приватної власності належить автозаправна станція загальною площею 5,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення. Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою. Так, у ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод, яке зареєстроване відповідно до законодавства. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином останнім не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», як власника нерухомості на користування нерухомістю та, як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. В процесі розгляду даної справи, Дніпровською міською радою так і не надано стверджуючих пояснень з посиланням на відповідні докази, в чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував як заходи позбавлення права власності ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Також суд звертає увагу на те, що демонтаж нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 року у справі №21-1959а16). Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази своєчасного реагування та притягнення контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Дніпрі щодо вжиття заходів передбачених законодавством України по відношенню до [PERSON] з підстав самовільного будівництва нерухомого майна на спірній земельній ділянці. При цьому, як встановлено судом, ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», зареєструвавши право власності на майно ініціювало реалізацію свого права відповідно до законодавства на одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , необхідну для його обслуговування, а саме: звернулись з таким клопотанням до Дніпровської міської ради 21.01.2020 року (а.с. 171-8, том 1). Однак рішення про надання/відмову дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування Дніпровською міською радою до теперішнього часу не прийнято. З матеріалів справи не вбачається, що втручання держави у право на мирне володіння ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» належним йому майном автозаправної станції має легітимну мету та здійснюється з метою захисту суспільного, публічного чи загального інтересу, а також є пропорційним між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП», який втрачає належне йому майно без будь-якої компенсації, та лише з підстав необхідності усунення порушень законодавства внаслідок самочинного будівництва автозаправної станції іншою особою. Таким чином, суд приходить до висновку, що встановлені в цій справі обставини не є підставою для задоволення вимог позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів провести демонтаж самочинно побудованої автозаправної станції, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання частини сьомої статті 376 ЦК України. З огляду на наведене, обраний спосіб захисту у вигляді усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів провести демонтаж самочинно побудованої автозаправної станції є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення порушених прав позивача, а навпаки призведе до не дотримання справедливої рівноваги, тому в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради. Щодо зустрічних позовних вимог ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» суд зазначає наступне. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) дійшла висновку про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Таким чином, ЦК України передбачено визнання дійсним нікчемного правочину, а не будь-якого правочину, про недійсність якого заявлено позовну вимогу. Тому зустрічний позов ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» в частині визнання дійсним іпотечного договору, укладеного 25.10.2019 року між ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» як іпотекодержателем та [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Дослідивши копію іпотечного договору, суд приходить до висновку, що він відповідає вимогам викладеним в ст. 18 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Деллаловим А.О. було перевірено відсутність перешкод для реєстрації за ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» права власності на предмет іпотеки. Жодні підстави не довіряти приватному нотаріусу, що діяв як державний реєстратор, у ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» та його представника і не було. Тобто звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за договором, здійснено цілком законно, з дотриманням умов укладених між відповідачами договорів та чинного законодавства України, іпотекодержатель прийняв автозаправну станцію у свою власність, право власності на предмет іпотеки перейшло до іпотекодержателя і було належним чином зареєстровано шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Під час переоформлення права власності на автозаправну станцію і вчинення реєстраційних дій, виконано усі передбачені законом вимоги, до того ж [PERSON] , як власник майна також надав свою згоду на вчинення таких дій. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Приймаючи до уваги те, що на момент укладення іпотечного договору від 25.10.2019 року ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» не знало та не могло знати про обставини отримання дозволу на виконання будівельних робіт № 653-1/2010-04 від 22.11.2010 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 24.08.2011 року, не могло припустити наявність перешкод для переходу права власності та відчуження спірної автозаправної станції, що є предметом іпотеки. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання несприятливих наслідків для власника. Згідно п. 10 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Таким чином, суд доходить висновку, що ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» є добросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне зустрічний позов ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» задовольнити частково та визнати ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» добросовісним набувачем об`єкту нерухомого майна - автозаправної станції загальною площею 5,9 кв.м., опис: літ. А - операторська, літ. Б - навіс, літ. В під Б - резервуар, літ. Г під Б - колонка, літ. Д - навіс, літ. Е під Д - резервуар, літ. Ж під Д - колонка, літ. З - навіс, літ. И під З - резервуар, літ. К під З - колонка, літ. Л - вбиральня, І - мостіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1943243412101. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідачів не відшкодовуються. Разом з тим, зустрічний позов ТОВ «ДИПЛОМАТ ГРУПП» підлягає частковому задоволенню, тому з відповідачів у рівних частках підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial