Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

09.12.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 50 000 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 07.11.2022 року до позивача [PERSON] (надалі позивач) звернулась його донька [PERSON] ( надалі відповідач) щодо надання в борг суму в розмірі 50 000 грн для оплати добровільного страхування її неповнолітніх дітей, що підтверджується розпискою, яка особисто написана та підписана відповідачем, оригінал якої міститься в матеріалах цивільної справи. Після написання розписки, було позивачем здійснено за договором добровільного медичного страхування №008.1620346.931 від 07.11.2022 року. Суму боргу відповідачка зобовязанна була повернути протягом 10 днів з моменту перерахування коштів по добровільного медичного страхування, тобто 17.11.2022 року. Однак відповідач відмовляється виконати належним чином у повному обсязі свої грошові зобов`язання за розпискою, ігнорує вимоги щодо повернення коштів і станом на момент подання цього позову борг на підставі зазначеної розписки не повернутий. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт позики у борг і містить умови щодо її повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (належне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК У країни). Згідно з частиною першою ст. 15, частиною першою статті ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі всього вищезазначеного позивач вважає за необхідне звернутись з цим позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 50 000 грн вважає, що наявні всі підстави для його задоволення. Ухвалою суду від 28.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами позовного спрощеного провадження. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність та просив задовольнити з підстав викладених в ньому. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про розгляд справи без його участі, а також відповідач просить прийняти його заяву про визнання позову і врахувати її під час розгляду справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. За змістом ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення в судовому засіданні, оскільки приймає визнання відповідачем позову, адже таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши матеріали справи та оригінал боргової розписки, оцінивши наявні у справі письмові докази кожен окремо та в сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. За змістом наявної в матеріалах вбачається, що 07.11.2022 року до позивача [PERSON] (надалі позивач) звернулась його донька [PERSON] ( надалі відповідач) щодо надання в борг суму в розмірі 50 000 грн для оплати добровільного страхування її неповнолітніх дітей, що підтверджується розпискою, яка особисто написана та підписана відповідачем, оригінал якої міститься в матеріалах цивільної справи. Після написання розписки, було позивачем здійснено за договором добровільного медичного страхування №008.1620346.931 від 07.11.2022 року. Суму боргу відповідачка зобовязанна була повернути протягом 10 днів з моменту перерахування коштів по добровільного медичного страхування, тобто 17.11.2022 року. Вбачається, що ця заява відповідача про визнання позову була подана безпосередньо до суду, а не через засоби поштового зв`язку, відтак у суду немає підстав для сумніву про те, що така заява була дійсно подана особисто відповідачем. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Вивчивши зміст розписки та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між [PERSON] (як позикодавцем) та [PERSON] (як позичальником) склались відносини, що випливають із розписки, при цьому кошти позичальником не повернуті, адже у позикодавця наявний оригінал розписки і факту неповернення коштів сторона відповідача не заперечує та визнає, посилаючись на те, що за об`єктивних обставин не мав змоги вчасно повернути кошти та запевняв позивача, що розрахується із ним після того як із самим відповідачем розрахуються його бізнеспартнери. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання у відповідача виникло перед позивачем та не виконане. Будь-яких відміток про повне або часткове повернення позики на самому оригіналі боргової розписки при її дослідженні в судовому засіданні судом не виявлено. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно змісту боргової розписки, відповідач мав повернути отримані у борг кошти до 17.11.2022 року, але за всіма обставинами справи, відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів та ураховуючи визнання відповідачем викладених у позовній заяві обставин, останній не повернув кошти у погоджену сторонами дату, тож позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом про стягнення позичених коштів строк повернення яких настав та був пропущений відповідачем на час звернення позивача до суду, тобто права позивача дійсно є порушеними. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави. При цьому, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то з нього слід стягнути судовий збір у доход держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. П.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення позивача до суду складає 992,40 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути у доход держави судовий збір у сумі 496,20 грн. (50% від 992,40 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved