Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] \~про стягнення\~матеріальної та\~моральної шкоди,\~завданої в\~результаті дорожньо-транспортної\~пригоди.\~Свої вимоги\~обгрунтовує тим,\~що 24\~червня 2017\~року приблизно\~о 22\~годині 20\~хвилин на\~автодорозі сполученням\~Київ-Вишгород-Десна\~ [PERSON] ,\~перебуваючи в\~стані алкогольного\~сп`яніння,\~керуючи транспортним\~засобом -\~автомобілем ВАЗ\~210994,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~на заокруглені\~дороги не\~впорався з\~керуванням,\~виїхав на\~зустрічну смугу\~та допустив\~зіткнення з\~автомобілем марки\~DAEWOO\~LANOS,\~р.н.\~ [NUMBER] під\~керуванням водія\~ [PERSON] .\~У провадженні\~Вишгородського районного\~суду Київської\~області знаходилися\~матеріали кримінального\~провадження №12017\~110150000593\~відносно [PERSON] \~за ст.\~286\~КК України.\~Органами досудового\~слідства було\~встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON] \~своїми діями\~вчинив кримінальне\~правопорушення,\~передбачене ст.\~286\~КК України,\~тобто порушення\~правил дорожнього\~руху,\~що спричинило\~пошкодження транспортного\~засобу та\~спричинення середньої\~тяжкості тілесних\~ушкоджень.\~Позивача по\~цій справі\~було визнано\~потерпілим,\~так як\~внаслідок дорожньо\~-\~транспортної пригоди\~він отримав\~тілесні ушкодження\~та потрапив\~до лікарні,\~а його\~автомобіль зазнав\~механічних пошкоджень,\~зазначених в\~схемі ДТП\~та протоколі\~огляду.\~Внаслідок ДТП\~йому було\~завдано матеріальних\~збитків на\~суму 82970,37\~грн.,\~що підтверджується\~незалежною оцінкою\~визначення вартості\~матеріального збитку,\~проведеною фізичною\~особою -\~підприємцем суб`єктом\~оціночної діяльності\~ [PERSON] .\~Крім матеріальних\~збитків,\~позивачу було\~завдано моральної\~шкоди,\~яка полягає\~у завданні\~йому в\~результаті ДТП\~негативних наслідків\~як безпосередньо\~під час\~вчинення кримінального\~правопорушення,\~так і\~після нього.\~До негативних\~наслідків він\~відносить нервовий\~стрес,\~який він\~пережив під\~час наїзду\~транспортного засобу\~відповідача,\~оскільки в\~цей час\~знаходився за\~кермом свого\~автомобіля. В результаті\~ДТП позивач\~отримав важкі\~травми:\~перелом плечового\~суглобу та\~інші значні\~забої.\~Перелом в\~плечовій області\~тулубу доставив\~йому дуже\~багато фізичних\~страждань у\~вигляді постійно\~ниючого болю\~і вдень\~і вночі.\~Це тривало\~більше двох\~місяців у\~супроводі виснажливої\~літньої спеки.\~Перший місяць\~він проходив\~у спеціальній\~жорсткій пов`язці,\~яка відігравала\~роль гіпсу.\~Вона дуже\~обмежувала його\~дії.\~Він не\~міг виконувати\~багато функцій,\~пов`язаних з\~працею,\~побутом,\~особливо за\~доглядом за\~своєю маленькою\~дитиною,\~якій на\~той момент\~було трохи\~більше року.\~Але ще\~більше моральних\~страждань йому\~завдає та\~обставина,\~що відповідач\~ [PERSON] \~виявився нечесною\~та безсердечною\~людиною.\~Відразу після\~ДТП він\~обіцяв виплатити\~йому всі\~завдані збитки,\~особливо витрати\~на дороге\~лікування,\~а згодом\~«позабув» свої\~обіцянки та\~за чотири\~роки після\~ДТП не\~виплатив мені\~жодної копійки. Моральна шкода,\~спричинена відповідачем\~ [PERSON] ,\~який вчинив\~злочин в\~п`яному стані,\~полягає у\~душевних стражданнях\~перенесених внаслідок\~отриманих тілесних\~ушкоджень,\~пошкодження автомобіля,\~а також\~категоричної відмови\~відповідача відшкодувати\~завдані збитки\~в добровільному\~порядку.\~Це породило\~у позивача\~хвилювання,\~нервозність,\~неспокій,\~безсоння,\~вплинуло на\~стосунки в\~сім`ї,\~відношення до\~оточуючих,\~призвело до\~вимушених негативних\~змін у\~життєвих стосунках,\~і змусило\~вишукувати кошти\~та зусилля,\~необхідні для\~відновлення попереднього\~стану.\~Моральну шкоду,\~завдану позивачу\~злочинними та\~протиправними діями\~відповідача [PERSON] ,\~який не\~зважаючи на\~вчинення ДТП\~у стані\~алкогольного сп`яніння,\~відмовився відшкодувати\~заподіяну шкоду\~хоча б\~частково,\~він оцінює\~в 10000\~грн. Ціна позову визначається ним в сумі 98700,37 грн., що складається з матеріальної шкоди у розмірі 82970,37 грн. - сума матеріального збитку згідно оцінки, 4000,00 грн. - вартість лікування та медпрепаратів, 1200,00 грн. - витрат на транспорт, 2000 грн. - за проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків, 2400,00 грн. - вартість евакуації, 1080,00 грн. - оплата штраф майданчика, 1550,00 грн. - вартість пошкодженого одягу, 3500,00 грн. - вартість розбитого телефону, а також 10000,00 грн. - моральної шкоди, які позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року до участі у цивільній справі залучено Приватне Акціонерне Товариство «Страхова Компанія «ЮНІВЕС», в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення, проти ухвалення по справі заочного рішення суду не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, шляхом розміщення оголошення на сайті суду, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву не скористався. Третя особа у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час призначення судового засідання, клопотань та заяв до суду не надходило. Враховуючи викладене, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача (провести заочний розгляд справи). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 24 червня 2017 року приблизно о 22 годині 20 хвилин на автодорозі сполученням Київ-Вишгород-Десна [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом - автомобілем ВАЗ 210994, реєстраційний номер [NUMBER] , на заокруглені дороги не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем марки DAEWOO LANOS, р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді перелому акроміону лівої лопатки. Заподіяння потерпілому зазначених тілесних ушкоджень знаходяться в прямому причинному зв`язку з діями водія [PERSON] й порушенням ним вказаних вимог ПДР України. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.05.2021 року, яка набрала законної сили 13.05.2021 року, кримінальне провадження щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України закрито відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Речові докази по справі автомобіль «DAEWOO LANOS» р.н. [NUMBER] повернуто потерпілому [PERSON] , автомобіль ВАЗ 210994 р.н. [NUMBER] - [PERSON] і арешт накладений на ці транспортні засоби ухвалами слідчого судді цього ж суду від 29 червня 2017 року відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України скасовано. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 210994 р.н. [NUMBER] [PERSON] , була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів № АК/3461220. Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 200\~000,00 грн., за шкоду заподіяну майну 100\~000,00 грн.. ( а.с.65). Згідно звіту № 02/12/18 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу «DAEWOO LANOS» р.н. [NUMBER] , вартість матеріального збитку становить 82\~970,37 грн. Як вбачається із квитанції до прибуткового касового ордера № 01/12 від 04.12.2018 року [PERSON] було сплачено за проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків суму у розмірі 2000 грн., та за послуги евакуатора суму у розмірі 1000 грн. Листом ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» від 27 листопада 2018 року [PERSON] повідомлено, що заяву про страхове відшкодування ним подано до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» більше ніж через рік з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим на підставі п. 37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. (а.с. 66). Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV) Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду неодноразово, послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Правова проблема щодо предмету розміру відшкодування та особи, яка зобов`язана відшкодувати таку шкоду у випадку пропуску потерпілим річного строку звернення до страхової компанії та відмови у зв`язку з цим, страховою компанією у відшкодуванні вирішувалась Великою Палатою Верховного Суду у справі № 147/66/17, де у постанові від 14.12.2021 року Великою Палатою Верховного Суду зроблено наступний правовий висновок. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1\~статті 37 Закону № 1961-IV\~підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1\~статті 37 Закону № 1961-IV\~визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані\~Закон №1961-IV, ані\~ЦК України, ані будь-який інший\~закон\~не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено\~ЦК України\~при пропуску позовної давності. Водночас\~ЦК України\~передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті\~263-264, стаття\~267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак,\~законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим\~статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві\~\~\~(стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. \~Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми\~закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування\~на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону\~№ 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. \~Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за\~Законом №1961-IV\~виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених\~Законом №1961-IV\~випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за\~Законом №1961-IV\~не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому правова позиція про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені\~законом\~межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року\~у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16,\~\~від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості\~позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи\~\~\~(див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від\~17 квітня\~\~2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71),\~\~від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним\~законом\~підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі №\~372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі\~№ 640/22013/18 (пункт 31)). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №\~755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59),\~\~\~від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором\~обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,\~у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у\~\~статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень\~статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За таких обставин, враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, яка охоплюється страховим відшкодуванням згідно з\~статтею 23 Закону\~№ 1961-IV, заподіяної страхувальником за договором\~обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,\~у межах ліміту страхового відшкодування, до [PERSON] , у задоволені позову в цій частині слід відмовити, оскільки [PERSON] не є належним відповідачем за зазначеними позовними вимогами, а визначення кола відповідачів є правом позивача. Також, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача вартості витрат на проведення оцінки розміру збитків, оскільки потерпілим не був дотриманий порядок залучення експерта та відшкодування страховиком витрат за проведення такої експертизи, передбачений положеннями\~\~пунктів 34.2, 34.3\~статті 34 Закону\~№ 1961-IV. Щодо вимог позивача, щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з\~статтею 23 Закону\~№ 1961-IV) суд зазначає наступне. Стаття 23 ЦК України\~визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, із знищенням чи пошкодженням її майна. Виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови\~Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 3\~постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~4\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань,або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи, викладене, судом встановлено, що позивач зазнав моральних шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з\~статтею 23 Закону\~№ 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з\~статтею 28 Закону № 1961-IV). Ця моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених позивачем внаслідок ДТП та пошкодження автомобіля, а також відмови відповідача відшкодовувати завдані збитки в добровільному порядку. Отже, очевидним є те, що позивачу завдано моральної шкоди. При цьому немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з\~статтею 23 Закону\~№ 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з\~статтею 28 Закону № 1961-IV) в розмірі 3000, 00 грн. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3\~000, 00 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial