Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, загальною площею 73,69 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що З 03.02.2003 року позивач проживє разом зі своєю дружиною [PERSON] в житловому будинку, загальною площею 73,69 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який складається із житлового будинку (літ. Alaa") з господарськими будівлями і спорудами (Б, льох; Г, сарай; Д, літня кухня; 1-2, огородження), та раніше був власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ЧасовоЯрською державною нотаріальною конторою 25 червня 1962 року за № 2614 та зареєстрований в бюро технічної інвентаризації м. Артемівська 25.12.1962 року під №2-709. [PERSON] померла [INFO] , після її смерті спадщину фактично прийняла її донька - [PERSON] , але не оформила свої спадкові права. Після смерті [INFO] [PERSON] її спадкоємицею на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованому в реєстрі нотаріальних дій за № 637, виданого 11.05.2000 р. державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори Мартиновою В.П., стала вже її дочка [PERSON] . Остання повідомила позивачу, що оформити у встановленому порядку свої спадкові права на зазначений житловий будинок вона не має ні грошей, ні часу, ні бажання. Саме за усною домовленістю з [PERSON] , позивач проживає в будинку і доглядає за домогосподарством. Також, [PERSON] повідомила, що після передачі будинку вона виїжджає на постійне місце проживання до РФ до родичів, проте точної адреси та інших контактних даних не повідомила, проте залишила позивачу оригінали наявних в неї документів на житловий будинок, зокрема, копію Договору купівлі-продажу від 25.06.1962 р., домову книгу для прописки громадян, що проживають в будинку, технічний паспорт на житловий будинок від 26.04.2000 р., свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 637, видане 11.05.2000 р. державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори Мартиновою В.П. Зв`язки з [PERSON] з 2003 р. втрачені, будь-яких інших відомостей про неї, її місце проживання, її родичів або знайомих, позивач не має, тому оформити правовстановлюючі документи на будинок у позасудовому порядку не має можливості. Крім того, [PERSON] або її правонаступники протягом майже дев`ятнадцяти років у даному житловому будинку жодного дня не проживали, жодних прав щодо даного житлового будинку не реалізовували, як і не брали жодної участі в утриманні житлового будинку, жодних претензій або вимог щодо житлового будинку з боку як спадкоємиці [PERSON] або будь-яких інших фізичних та/або юридичних осіб не заявлялося. Більше того, жодні речові права щодо житлового будинку не оформлені. Так, відповідно до отриманої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на житловий будинок не зареєстровано, а тому зазначений об`єкт нерухомості на даний час не має власника, і встановити його не виявляється можливим. На сьогоднішній день позивач разом зі своєю сім`єю продовжує проживати в цьому житловому будинку, тобто добросовісно та відкрито володію цим майном більше десяти років, доглядає за житловим будинком та земельною ділянкою та утримує її, постійно здійснює поточний та капітальний ремонт. На його ім`я оформлені особові рахунки за користування комунальними послугами за даною адресою, позивач постійно сплачує комунальні послуги. На даний момент права приватної власності на вказаний житловий будинок у позивача немає, тому з огляду на відкрите, добросовісне, безперервне володіння та користування цим нерухомим майном понад 10 років, вважає наявними підстави для визнання за ним право власності на вищевказаний будинок. Позивач, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалив проводити заочний розгляд справи. З урахува нням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу, за життя успадкувала вказаний будинок після смерті матері [PERSON] , що підтверджується технічним паспортом на будинок, договором купівлі-продажу від 25.06.1962 р., свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.05.2000 р. \~ \~ \~ \~Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.12.2021 р., відомості про право власності щодо будинку [ADDRESS] відсутні. \~ \~ \~ \~ [PERSON] з 03.02.2003 р. проживає за адресою: [ADDRESS] , на останнього оформлені особові рахунки щодо сплати за комунальні послуги, за які він сплачує, що підтверджується довідкою Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області № 2385/01-18 від 17.11.2021 р., розрахунковими книжками по сплаті за комунальні послуги та квитанціями про сплату за вказані послуги. Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач з 03.02.2003 року відкрито, безперервно володіє спірним будинком, поводячись з ним як власник. Зокрема, добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачем зазначеним будинком підтверджується також квитанціями та рахунками про оплату ним житлово-комунальних послуг. Таким чином, у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволодів спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552\\1354\\18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволодів нерухомим майном, і продовжує відкрито, безперервно володіти будинком за адресою: [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 03.02.2003 року, тобто більше десяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі викладеного та

Outcome: approved