Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

13 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В позові позивач зазначив, що він є власником однокімнатної квартири, що розташована в [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру було набуто позивачем 03 лютого 2009 року, в результаті приватизації. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 2009 року, позивачу належить дана квартира. В квартирі зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] , [PERSON] (син). З 2014 року і по теперішній час вони не проживають в зазначеній квартирі, натомість позивач змушений нести матеріальні витрати по утриманню квартири та сплачувати за неї комунальні платежі. Просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 22 червня 2021 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до розгляду по суті на 07 липня 2021 року (а.с. 22-23). 07 липня 2021 року підготовче засідання було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 27 липня 2021 року (а.с.36-37). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 13 липня 2021 року (а.с.66). Ухвалою Дружківського міського суду від 26 листопада 2021 року провадження по справі було зупинено до вступу правонаступників у право на спадщину (а.с.68-70). 02 грудня 2022 року до Дружківського міського суду надійшла інформація про прийняття спадщини після смерті [PERSON] його сином [PERSON] (а.с.77). 09 грудня 2022 року провадження по справі було поновлено, [PERSON] було залучено правонаступником та замінено позивача, справу призначено до судового розгляду на 31 січня 2023 року (а.с.79). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дружківської міської ради у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, надала клопотання про розгляд справи без її участі та висновок щодо доцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , що втратила право користування житловим приміщенням. З огляду на це, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу на підставі наявних у справі доказів. Оцінивши усі докази, зібрані в справі у їх сукупності, з огляду на обставини, встановлені під час судового розгляду справи, з уваги на норми чинного законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, зважаючи на принципи верховенства права, суд дійшов до висновків про задоволення позовних вимог частково. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане 03 лютого 2009 року, квартира , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Загальна площа квартири становить 22,7 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 29 січня 2009 року № 365 (а.с.7-8). Відповідно до довідок про надання відомостей, наданих до суду 15 червня 2021 року виконавчим комітетом Дружківської міської ради у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 05 серпня 2011 року, [PERSON] , [INFO] з 05 серпня 2011 року, [PERSON] , [INFO] з 10 серпня 2011 року (довідки 3822/160.1242/1-21 від 21 травня 2021 року (а.с.19-21). Актом про фактичне місце проживання громадян від 29 березня 2021 року, виданим директором КП "Комсервіс", підтверджено, що за адресою [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають з 2014 року по теперішній час. Місце проживання зазначених осіб є Росія (а.с.9). Згідно довідки КП "Комсервіс" про склад сім"ї № 868 від 29 березня 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дитини не порушуються, оскільки малолітній зареєстрований та має право на користування квартирою за теперешнім місцем проживання. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає, що права дитини не будуть порушені, оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та має право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] (а.с.44-45). Однак, суд не погоджується із вищезазначеним висновком відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , та не приймає його до уваги з огляду на таке. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають у належній позивачу на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, при цьому мають зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації, у зв`язку з чим, втратили право користування нею, а також, що їх реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даною квартирою та порушує права позивача як власника. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживають з 2014 року, були в ній зареєстровані за згодою позивача як члени його сім`ї, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим примішенням , а саме, квартирою, що розташована за адресою : [ADDRESS] , то в цій частині позова треба відмовити за таких обставин. Як вбачається з матеріалів справи малолітній [PERSON] , [INFO] є сином власника квартири [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.66). Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частини 4,5 статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування, що передбачено ч. 3 ст. 1273 ЦК України. Тобто, судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька, а тому є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Outcome: approved