Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 13.02.2018 [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США, про що написав розписку про отримання грошових коштів від 13.02.2018. На момент отримання грошових коштів [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка в свою чергу надала письмову згоду про те, що не заперечує проти отримання у позику грошових коштів її чоловіком - [PERSON] . Метою отримання коштів у позику було інвестування у господарську діяльність. Відповідно до умов позики грошові кошти підлягали поверненню 30.12.2018, але станом на день подання позову зобов`язання не виконано, грошові кошти не було повернуто. Відповідно до умов позики (розписки) за користування грошовими коштами [PERSON] повинен бути щомісячно сплачувати 3% від суми позики, а за несвоєчасне виконання зобов`язання, передбачено стягнення пені у розмірі відсотків, за користування позикою за кожен місяць прострочки. [INFO] [PERSON] помер. Єдиним спадкоємцем після його смерті є його донька - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, станом на 25.11.2021 загальна сума заборгованості відповідачів становить 40 200,00 доларів США, що станом на 25.11.2021 за курсом НБУ (1 долар США еквівалентно 26, 9213 гривень) становить 1 082 477грн. 46коп. та складається з: 15 000,00 доларів США - розмір основного боргу; 19 800,00 доларів США - сума процентів за користування позикою (із розрахунку 450 доларів США (сума щомісячних процентів) х 44 місяці користування позикою; 5400,00 доларів США - розмір пені за несвоєчасно сплачені відсотки. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору у розмірі 10824,77грн. у рівних частках з кожного з відповідачів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.12.2021, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків. 08.02.2022 позивачем до суду надано заяву про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 23.12.2021. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 14.02.2022 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 03.05.2022, відкладено підготовче засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та продовжено строк підготовчого провадження у справі строком на 30 днів. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 16.06.2022 підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було закрито, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 07 лютого 2023 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Коваленко А.В. про поновлення строку та витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зверькової Наталії Володимирівни витребувано належним чином завірену копію спадкової справи № 21/2019, що відкрилась [INFO] , щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 14.03.2023 на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зверькової Н.В. надійшли належним чином завірені копії спадкової справи № 21/2019, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 29.03.2023 представником позивача [PERSON] - адвокатом Коваленко А.В. суду надано заяву про долучення доказів у справі - оригіналу розписки [PERSON] від 13.02.2018, а також оригіналу заяви [PERSON] від 13.02.2018 про її згоду на отримання її чоловіком позики у розмірі 15000,00 доларів США. Крім того, надано письмові пояснення по справі. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. 29.03.2023 позивач надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, підтримав заявлені вимоги та просив суд позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не направили. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно оригіналу розписки від 13.02.2018 [PERSON] , підтверджує, що взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США, з кінцевою датою повернення 30.12.2018. Вказані грошові кошти були взяті для налагодження процеса виробництва ціни із відходів деревообробки з метою особистого заробітка. [PERSON] зобов`язався щомісячно виплачувати суму 3% від суми взятих грошових коштів, що становить 450 доларів США, виплата проводиться гривнями за курсом долару США, повернення основної суми боргу здійснується готівкою доларами США одночасно з оплатою відсотків за останній місяць позики. [PERSON] зобов`язався виплачувати відсотки кожний місяць у день отримання позики, у випадку прострочення більше ніж на три дні оплати відсотків, сплатити пеню у розмірі суми відсотків, тобто ще 450 доларів США (на загальну суму 900 доларів США) у випадку затримки оплати відсотків більше ніж на один календарний місяць признає справедливим розірвання (зміну) умов цієї позики та наступне: добровільно і без примусу передати придбані товарно- матеріальні цінності, а саме: 1- придбане цінодробильне встановлення (1 шт); 2- трактор (фронтальний погрузчик) - 1 шт. передасть [PERSON] , що не звільняє його від визнання у ході судового засідання свого боргу в загальному розмірі 15000+900+450=16350 доларів США, де, 15000 доларів США - основна сума боргу, 900 доларів США - відсотки з пенею за попередній не оплачений ним місяць; 450 доларів США - відсотки за поточний місяць до дати подачі позову у суд. У випадку його неявки (незгоди) у суд признає справедливим подальше нарахування відсотків у розмірі 3% щомісячно на суму боргу до дати рішення суду. Згода його дружини [PERSON] на отримання позики на цих умовах додається. Розписка складена власноручно та підписана 13.02.2018 [PERSON] [PERSON] та [PERSON] досягли згоди про продовження даної позики на вихідних даних до 13.03.2019. Відповідно до оригіналу заяви від 13.02.2018 [PERSON] погодилась з рішенням чоловіка взяти у борг під 3% у місяць 15 000 доларів США. Оригінал вищезазначеної розписки та заяви [PERSON] наявні у матеріалах справи. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.07.2019, [PERSON] помер [INFO] (а.с.18). Відповідно до матеріалів спадкової справи № 21/2019 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , а також довідки від 28.08.2020 вих.№ 131/02-14, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зверькової Наталії Володимирівни, 22.07.2019 відкрилась спадкова справа № 21/2019 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За приписами ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, до позивача, як спадкоємця [PERSON] за законом перейшло право вимоги до відповідачів щодо повернення позики. Станом на дату звернення до суду з позовом відповідачем не повернуто отримані в борг грошові кошти. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Слід зазначити, що у даному випадку власноручне написання і підписання [PERSON] боргової розписки від 13.02.2018 із зобов`язанням повернути суму позики до 13.03.2019 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання [PERSON] від [PERSON] обумовленої у розписці грошової суми. Оригінал боргової розписки наданий позивачем до матеріалів справи. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання [PERSON] не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.09.2020 року (справа № 569/24347/18), від 26.09.2018 року (справа №483/1953/16-ц), від 31.10.2018 року (справа №707/2606/16-ц). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц убачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Також такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічне визначення міститься також в ст. 81 ЦПК України. У ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачами будь-яких заперечень на позов та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не подавали. Матеріалами справи доведено обізнаність дружини позичальника - [PERSON] про взяту її чоловіком - [PERSON] позику, а тому у подружжя виник солідарний обов`язок щодо повернення боргу. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення суми боргу 15000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26, 9273 гривень за 1 долар США) станом на 25.11.2021 становить 403909,50 грн., знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України. Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до умов розписки, позичальник зобов`язався сплатити [PERSON] відсотки за користування позикою у розмірі 3% щомісячно, від суми взятих у борг коштів (15000,00 доларів США х 3% = 450 доларів США). Згідно розрахунку позивача сума відсотків за час користування позикою складає 19800 доларів США (450 доларів США сума 3% за місяць х 44 місяців користуванням позикою за період з 14.03.2018 до 25.11.2021). Перевіривши наданий позивачем розрахунок відсотків за користування кредитом, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню на суму 19800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26, 9273 гривень за 1 долар США) станом на 25.11.2021 становить 533160,54 грн. Доказів на спростування зазначених розрахунків відповідачами суду не надано. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів 5400,00 доларів США пені, нарахованої за несвоєчасно сплачені відсотки за період з 14.04.2019 до 13.04.2020. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Поняття неустойки визначено ст. 549 ЦК України. Так , неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 550 ЦК України передбачені підстави виникнення права на неустойку, а саме: Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу). Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В даному випадку сторонами в договорі позики, оформленому розпискою погоджено, що у випадку прострочення більше ніж на три дні оплати відсотків, сплатити пеню у розмірі суми відсотків, тобто ще 450 доларів США (на загальну суму 900 доларів США) у випадку затримки оплати відсотків більше ніж на один календарний місяць признає справедливим розірвання (зміну) умов цієї позики та наступне: добровільно і без примусу передати придбані товарно- матеріальні цінності, а саме: 1- придбане цінодробильне встановлення (1 шт); 2- трактор (фронтальний погрузчик) - 1 шт. передасть [PERSON] , що не звільняє його від визнання у ході судового засідання свого боргу в загальному розмірі 15000+900+450=16350 доларів США, де, 15000 доларів США - основна сума боргу, 900 доларів США - відсотки з пенею за попередній не оплачений ним місяць; 450 доларів США - відсотки за поточний місяць до дати подачі позову у суд. Згідно розрахунку позивача сума пені, що складає 5400 доларів США (450 доларів США сума пені у розмірі відсотків, за користування позикою за кожен місяць прострочки х 12 місяців прострочки за період з 14.04.2019 по 13.04.2020). Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню на суму 5400 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26, 9273 гривень за 1 долар США) станом на 25.11.2021 становить 145407,42 грн. Доказів на спростування зазначених розрахунків відповідачами суду також не надано. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню на суму заборгованості 15000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26, 9273 гривень за 1 долар США) станом на 25.11.2021 становить 403909,50 грн., суму процентів за користування позикою 19800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26, 9273 гривень за 1 долар США) станом на 25.11.2021 становить 533160,54 грн. та пеню 5400 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (26, 9273 гривень за 1 долар США) станом на 25.11.2021 становить 145407,42 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з кожного з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 5412,38 грн

Outcome: approved