Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із згаданим вище позовом, в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідача. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.12.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір довічного утримання щодо зазначеної вище квартири, яка належала останньому на праві приватної власності, відповідно до якого власником квартири став позивач. 2015 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем, яка, на думку позивача, 15.08.2015 року самовільно зареєструвалась у вказаній квартирі. [INFO] [PERSON] помер та позивач, як власник квартири, був позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися майном, з огляду на те, що за твердження позивача, відповідач чинить перешкоди, ігноруючи вимоги позивача, як власника майна щодо звільнення приміщення квартири, тому, враховуючи наведене, просить позов задоволити. Ухвалою суду від 22.09.2022 року відкрито загальне позовне провадження в справі. /а.с.50-51/ Позивач [PERSON] та його адвокат Муха Р.В. у судове засідання не з`явилися, однак від останнього надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала та заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, належним чином повідомлялася судом про розгляд справи у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Судом встановлено, що 26.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого квартира [ADDRESS] передана у власність [PERSON] /а.с.29-31/ Відповідно до технічного паспорту, загальна площа згаданої вище квартири становить 34 кв.м. /а.с.32-33/ Згідно із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . /а.с.34/ Відповідно до довідки з місця проживання та склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Левандівка», в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.23/ Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником згаданої вище квартири. /а.с.39-41/ Згідно із листа-відповіді ГУ ДМСУ у Львівській області, матеріали, що стали підставою для реєстрації місця проживання [PERSON] у згаданій вище квартирі знищені. /а.с.22/ Відповідно до листа-відповіді Залізничної РА, [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 15.09.2015 року. /а.с.24/ Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами частини першої статті 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За змістом частини третьої статті 116 Житлового кодексу України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 12.05.2020 при розгляді справи №463/4385/15. Під час розгляду даної справи встановлено, що ордер відповідачу не видавався, договір найму жилого приміщення укладений не був, квартира нею використовується самовільно, жодних документів (ордеру, рішення виконавчого комітету міської ради та інш.), які можуть бути підставою для використання нею квартири, суду не представлено, як і не здобуто даних про те, що відповідач вселилася у квартиру як член сім`ї наймача. Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач не набула права користування спірною квартирою, тобто проживає в ній без достатніх на це правових підстав, отже позовна вимога про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою, шляхом виселення відповідача підлягає до задоволення. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року). Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, дійшов висновку про відсутність порушення гарантованого статтею 8 Конвенції права відповідача на спірне житло, оскільки наявність у нього права користування спірним житлом або обов`язок держави на забезпечення їх таким житлом законом не передбачено. Позивач, який набув право власності на квартиру на законних підставах, не є такою особою, яка повинна надати відповідачу при її виселенні інше житлове приміщення. Порушене право позивача, як нового законного власника квартири, підлягає захисту в обраний ним спосіб, однак, щодо вимоги зобов`язати зняти відповідача з реєстрації місця проживання, суд роз`яснює позивачу, що зняття особи з реєстрації місця проживання є одним із наслідків виселення відповідача із квартири, тому така вимога є передчасною, в зв`язку з задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід розподілити пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved