Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~У березні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказує, що на підставі рішення суду по справі № 553/3003/16-ц від 02.12.2016 року Ленінського районного суду м. Полтава та свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1273 від 22.07.2016 року посвідченого приватним нотаріусом ПМНО Ющенко В.В. є власником 39/50 частин будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований в будинку по [ADDRESS] з 27.11.1960 року, проте фактично не проживає у будинку з 1982 по теперішній час, добровільно знятися з реєстрації не згоден, а на пропозицію щодо написання довіреності на іншу особу для вчинення діяння по зняттю його з реєстрації відмовився без пояснення своїх дій. \~ \~ \~ \~Просить визнати [PERSON] , 1960 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS] внаслідок відсутності понад одного року, в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Парахіної Є.В. від 05.09.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи повідомлений про час та місце слухання справи за зареєстрованим та останнім відомим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, судом ухвалено рішення при заочному розгляді справи. \~ \~ \~ \~Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 02.12.2016 року по справі № 553/3003/16-ц та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ПМНО Ющенко В.В. за реєстр. № 1273, є власником 39/50 частин будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищезазначене нерухоме майно зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 80918826 від 22.02.2017 року, виданим Полтавською філією державного підприємства "СЕМАТ", та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 64236774 від 25.07.2016 року, виданою Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Ющенко В.В. Як вбачається з домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , в будинку зареєстрований з 12.03.1977 року [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про факт непроживання за місцем реєстрації № 19 від 27.01.2022 року, виданої головою та секретарем ОСН "Дублянщина", [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає з 1982 року. Сусіди позивача [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що проживають, відповідно, в будинках [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , склали заяви, згідно з якими підтвердили, що [PERSON] , 1960 року народження, не проживає за адресою: [ADDRESS] , протягом 30 (40) років. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ст. 150 ЖК України, які узгоджуються зі змістом ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази та встановлені обставини справи, суд приходить до переконливого висновку про доведеність того факту, що відповідач [PERSON] тривалий час більше 30 років не проживає в будинку [ADDRESS] , з того часу вказаним житлом не користується, участі в його утримання не бере, жодних дій, що свідчать про те, що спірне житлове приміщення він вважає своїм житлом та має з ним нерозривний зв`язок до цього часу, в ході судового розгляду справи не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, понесені останнім при зверненні до суду. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved