Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про скасування наказу, стягнення заробітної плати. У своїй позовній заяві просила суд: - визнати протиправним та скасувати Наказ Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 15 березня 2022 року №84-ос «Про встановлення простою у зв`язку з введенням воєнного стану» та поновити [PERSON] на роботі з 16 березня 2022 року; - зобов`язати Національну академію образотворчого мистецтва і архітектури виплатити Позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного простою (відсторонення) Позивача від роботи; - стягнути з Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури витрати на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн. на користь [PERSON] . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що [PERSON] працює на посаді політурника відділу обслуговування та книгозбереження бібліотеки Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури та була незаконно відсторонена (встановленням простою) від роботи з 16 березня 2022 року до часу припинення або скасування воєнного стану у відповідності до протиправного Наказу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 15 березня 2022 року №84-ос «Про встановлення простою у зв`язку з введенням воєнного стану». У березні 2022 року Позивачу Відповідачем було вручено Наказ Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 15 березня 2022 року №84-ос «Про встановлення простою у зв`язку з введенням воєнного стану» про відсторонення Позивача з роботи з підстав перешкод у виконанні посадових обов`язків сторін роботодавця та працівника від відповідно до Указів президента України «Про встановлення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. № 64/2022 і від 14.03.2022 р. № 133/2022, статті 34,113 КЗпП України. Наказ мотивований тим, що оскільки у Позивача та Відповідача виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки у місті Києві та відповідно до Наказу, Відповідач відсторонює Позивача від його роботи (встановлює простой). Позивачка вважає даний наказ незаконний та таким, який підлягає скасуванню судом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 серпня 2022 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14 грудня 2022 року на електронну адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення від [PERSON] відповідно до змісту яких просила задовольнити позовні вимоги. 27 січня 2023 року через підсистему «Електронний суд» від представника Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури надійшла заява про застосування строку позовної давності. 02 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив від представника Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури, відповідного до змісту якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Сторонами не спростовувалося, що [PERSON] працює на посаді політурника відділу обслуговування та книгозбереження бібліотеки Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури. Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 15 березня 2022 року №84-ос «Про встановлення простою у зв`язку з введенням воєнного стану» було встановлено початок простою в Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури з 16 березня 2022 року і до моменту закінчення воєнного стану. Відповідно до п. 2 Наказу вбачається, що бухгалтерії, на весь період простою оплату праці проводити з розрахунку середньої заробітної плати відповідного працівника, але не менше двох третин окладу та не більше суми заробітної плати працівника з розрахунку за повний відпрацьований місяць. Якщо для працівника встановлений неповний робочий час, то оплата простою розраховується пропорційно індивідуальної норми зайнятості працівника. Правовою підставою для винесення Наказу стали Укази президента України «Про встановлення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. № 64/2022 і від 14.03.2022 р. № 133/2022, статті 34,113 КЗпП України. Як вбачається з Довідки за №3 від 27.01.2023, [PERSON] за 8 повних відпрацьованих місяців (за період з 01.01.2022 по 31.08.2022) було нараховано 34 153, 16 грн. доходу. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 1 Конституції Україна (далі - Конституція) Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1). Статтею 21 КЗпП України (далі Кодекс) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Відповідно до ст. 34 Кодексу законів про працю України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102- IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Торгово-промислова палата України 28.02.2022 року засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (Лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року). Згідно з ч.2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Таким чином, Позивачу встановлений простій внаслідок невідворотної сили (військова агресія російської федерації проти України) у відповідності з положеннями статті 34 КЗпП України, що свідчить про його законність. Окремо суд наголошує на тому, що позивачка неодноразово у своїй позовній заяві ототожнює відсторонення від роботи і встановлення простою, які є різними за своєю правовою природою та регулюються різними статтями закону: відсторонення (ст. 43 КЗпП України), простій (34 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний наказ встановлює простій для працівників Академії, а не відсторонює їх від роботи. Окремо, у своїй позовній заяві [PERSON] звертала увагу суду на те, що відповідно до ч. 11 ст. 60-2 Кодексу Законів про працю на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. Враховуючи вищевикладене, на переконання позивачки. відповідач повинен був перевести позивачку на дистанційну роботу за згодою останньої. Згідно з ст. 60-2 КЗпП України дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. Відповідно до роз`яснень Державної служби України з питань праці законодавство не визначає переліку робіт, які можуть виконуватися дистанційно. Роботодавець самостійно вирішує, чи може робота виконуватися поза межами підприємства. Відповідно до посадової інструкції палітурника бібліотеки НАОМА від 24 травня 2011 р. № 24, палітурник виконує наступні завдання та обов`язки: переплітає вручну книжки, журнали та документи; проводить прості реставраційні палітурні роботи, відновлює пошкоджені коленкорові або паперові палітурки з незруйнованим блоком; укріплює-реставрує кути, канти, кришки; готує нові палітурки на пошкоджені книги, укріплює старі корінці палітурки. З наданих пояснень позивачки та змісту позовної заяви не вбачається, які саме завдання та обов`язки палітурника [PERSON] могла б виконувати дистанційно. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення її прав не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Суд зауважує, що відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 21, 34, 43, 60-2, 113 КЗпП України,

Outcome: dismissed