Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею. Стислий виклад позиції позивача. Вона перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем було розірвано, син проживає разом з нею. Проте у них з відповідачем не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, а тому вона звернулася до суду для визначення такого спору. Заяви, клопотання учасників справи. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, відзив на позов до суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглянути справу без його участі, висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю не надав, ухвалу суду не виконав. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2020 для розгляду цивільної справи визначений головуючим суддею Цитульський В.І. Ухвалою судді від 17 листопада 2020 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом учасників у підготовче засідання. Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року залучено до участі у справі адміністрацію Новокодацького району Дніпровської міської ради як третю особу та зобов`язано її надати висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Оскільки існує сукупність умов, визначених ст. 280 ЦПК України, за яких суд може ухвалити заочне рішення, враховуючи думку позивача, яка у заяві вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 19 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у них народилася дитина [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) Шлюб між сторонам розірвано на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2019 року. Згідно довідки про заробітну плату №60 від 18 липня 2019 року [PERSON] офіційно працевлаштована, працює економістом ТОВ ВКФ «Велта». Відповідно характеристики за місцем роботи [PERSON] характеризується як доброзичлива, ввічлива, чемна, у скрутних ситуаціях націлена на знаходження компромісних рішень. Дотримується норм поведінки, уважна до людей тактовна. Норми права застосовані судом. Частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст..8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, що встановлено ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2,4 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, провадження № 61-44680св18, вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18, викладено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Мотиви та висновки суду. Судом в ході розгляду справи встановлено, що дитина [PERSON] , 2016 року народження проживає разом з матір`ю, що власне не заперечувалося і відповідачем. Слід зазначити, що судом були вжиті всі можливі заходи для отримання висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, однак ухвала суду про витребування такого доказу від 24.12.2021 так і не була виконана третьою особою протягом півтора року. Згідно заяви представника адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради надати такий висновок не можливо, оскільки батьки не зверталися до органу опіки та піклування. В свою чергу за даною заявою слід дійти висновку, що ухвала суду про зобов`язання надати такий висновок є недостатньою підставою для призначення засідання комісії. Однак, жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Враховуючи, що представник третьої особи вкотре ухиляється від надання висновку, а також приймаючи до уваги розумність строків розгляду справи суд доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутністю такого висновку. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, ані усних ані письмових пояснень не надав, хоча був обізнаний про суть позовних вимог позивача тривалий час і мав змогу скористатися своїм правом передбаченим ст. 49 ЦПК України. Аналіз норм права, практики Європейського суду з прав людини, о були наведені вище, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи вік малолітнього [PERSON] , який постійно проживає з матір`ю, суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному, так і фізичному. Отже, враховуючи наведені обставини, а також те, що позивач має матеріальну можливість для утримання дитини, має постійне місце роботи, займається вихованням сина та виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги вік, а також те, що дитина проживає з позивачем у звичних для нього умовах, враховуючи ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, суд доходить висновку про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю (позивачем). Розподіляючи судові витрати, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved