Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, в якому просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що він та відповідачка у період з 2006 по 2019 рік проживали однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу та за цей час у них народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Починаючи з січня 2019 року, тобто з моменту їх роздільного проживання, діти повністю знаходяться на його утриманні та проживають разом з ним. Також з січня 2023 року відповідачка перебуває за кордоном на заробітках. Тому в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи тривалість їх проживання з батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для них необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей разом з ним чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, просить позов задовольнити.\~\~\~\~ Ухвалою судді Перечинського районного суду від 23 лютого 2023 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. Крім цього, залучено орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, та зобов`язано виконати вимоги ч. 5 ст. 19 СК України. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Січка В.В. не з`явилися, однак подали спільну заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити.\~ Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі за наявними у справі матеріалами, не заперечує проти того, щоб суд визначив місце проживання їх неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , разом з їх батьком [PERSON] за місцем його проживання: [ADDRESS] , тобто визнає позовні вимоги повністю, правові наслідки визнання позову їй цілком зрозумілі. Одночасно зазначила, що починаючи з січня 2019 року, тобто фактично з моменту їх з позивачем роздільного проживання, діти повністю знаходяться на утриманні батька та проживають разом з ним. Крім того, 01 жовтня 2022 року вона виїхала за кордон на заробітки до Чеської Республіки та з 21 жовтня 2022 року офіційно працює на фірмі «Gebauer a Griller Kabeltechnik,spol.s.r.o.»; по мірі можливості планує приймати участь у матеріальному забезпеченні їх дітей, які наразі залишаються на утриманні та вихованні батька (а. с. 28-35).\~ У підготовче судове засідання представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, а також зазначила, що позиція органу опіки та піклування викладена у висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком, який затверджений рішенням виконавчого комітету № 65 від 23 березня 2023 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що у період з 2006 року по 2019 рік [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей, а саме донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] (а. с. 6, 7).\~ Крім цього суд встановив, що неповнолітні діти сторін донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , з січня 2019 року по теперішній час постійно проживають разом з батьком та знаходяться на його повному утриманні, що визнано і не оспорюється сторонами, а відтак на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Натомість відповідач [PERSON] виїхала на заробітки у Чеську Республіку та з 21 жовтня 2022 року до 31 березня 2023 року працевлаштована у ТОВ «Gebauer a Griller Kabeltechnik, spol.s.r.o.» (а. с. 28-33). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~ постановою\~ Верховної\~ Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Порядок визнання місця проживання фізичної особи передбачений ст. 29 ЦК України. Як вбачається з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Із висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету вказаної міської ради від 23 березня 2023 року № 65, вбачається, що уповноважений орган вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою його проживання та реєстрації: [ADDRESS] (а. с. 37-40). Враховуючи вищенаведене та те, що діти [PERSON] та [PERSON] неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають із своїм батьком, який просить визначити місце проживання таких разом з ним, проти чого не заперечує у своєму висновку органу опіки та піклування, а також мати дітей, тому суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Крім цього, суд встановив, що згідно квитанції 32528798800006330442 від 15 лютого 2023 року позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн (а. с. 14). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 536,80 грн (1 073,60 грн х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на його користь з [PERSON] , що відповідає положенням ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved