Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який мотивують тим, що з 25 квітня 2007 року на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 квітня 2007 року є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровано також місце проживання їх онука [PERSON] , [INFO] , який вже тривалий час не проживає за зареєстрованим місцем проживання, оскільки понад два роки тому виїхав за кордон, де залишився проживати. Відповідач відсутній у належному їм житлі з 2018 року, жодним чином не бере участі в утриманні квартири, не допомагає по господарству та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що спричиняє їм значні незручності. Факт реєстрації відповідача у будинку порушує їх право власності, позбавляє можливості користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд, а також створює перешкоди у отриманні державної соціальної допомоги, житлових субсидій тощо, оскільки вони щороку повинні звертатися до сусідів задля складення акту про фактичне не проживання та органу місцевого самоврядування для отримання відповідних довідок. На підставі наведеного просять позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їм житловим приміщенням. У підготовче судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, кожен подав заяву, в якій просив провести судовий розгляд у їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, а також не вирішувати питання розподілу понесених ними судових витрат.\~ Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явився, однак його представник адвокат Муругов В.О. подав суду заяву відповідача, в якій останній зазначає, що перебуває поза межами України, прибути у судове засідання змоги не має, в той же час з позовними вимогами ознайомлений, визнає такі у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Вказані обставини додатково підтвердив у своїй заяві і представник відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та подані учасниками заяви, суд прийшов до такого висновку. Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме приміщенням квартири, власниками якої являються позивачі. Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Суд встановив, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 квітня 2007 року позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказане також стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14813685 від 07 червня 2007 року. Також встановив, що у зазначеній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який фактично не проживає за даною адресою, що стверджується довідками адміністратора відділу ЦНАП Перечинської міської ради Закарпатської області № 51 та № 52 від 01 лютого 2023 року, що у свою чергу перешкоджає позивачам користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved