Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Підопригора Є.М. звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та в якому просить визнати земельну ділянку кадастровий номер 5121084200:02:001:0598, площею 0,100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належать на праві власності (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 958461 від 17.03.2007 року) [PERSON] спільним майном подружжя та виділити [PERSON] в натурі частину земельної ділянки відповідно до плану розподілу нерухомого майна «варіант 1» технічного звіту від 02.07.2018 року, площею 0,0709 га. та визнати за нею право власності на зазначену частину земельної ділянки, та виділити [PERSON] в натурі частину земельної ділянки відповідно до плану розподілу нерухомого майна «варіант 1» технічного звіту від 02.07.2018 року, площею 0,0258 га. та визнати за нею право власності на зазначену частину земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що подружні стосунки між подружжям закінчилися. Від шлюбу подружжя має двох синів [PERSON] 1997 р.н. та [PERSON] 2006 р.н., чоловік не приймав та не приймає участі їх вихованні, усі витрати на їх забезпечення несе позивачка. Під час хвороби одного із синів, позивачка просила чоловіка, який мав постійний дохід та майнову власність, прийняти участь у лікуванні сина, однак той знехтував своїм обов`язком, за таких обставин, позивачка вважає, що виникла необхідність визнати земельну ділянку, яка на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 958461 від 17.03.2007 року належить [PERSON] спільною власністю подружжя, відступити від рівності у частках спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки, а за відповідачем 1/3 частини земельної ділянки. В добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно, тому позивач змушена була звернутись до суду. 02.10.2017 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеса із позовом про розірвання шлюбу. 31.07.2018 року представник відповідачки [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про поділ майна подружжя. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 02.10.2018 року позовні заяви об`єднано в одне провадження. 11.06.2018 року позивачка за зустрічним позовом [PERSON] уточнила свої позовні вимоги. 01.08.2019 року ухвалою суду Малиновського районного суду м. Одеса цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя було направлено за підсудністю до Біляївського районного суду Одеської області. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 30.09.2019 р. відкрито загальне позовне провадження у справі (т. 1 а.с. 157). Ухвалою суду від 17.12.2019 року було відмовлено у клопотанні про об`єднання позовних вимог в одне провадження (т. 1 а.с. 171-172). Ухвалою суду від 27.02.2020 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору в повному обсязі (т. 1 а.с. 179-180) позовна заява була уточнена шляхом доплати судового збору у відповідності до оцінки майна (т. 2 а.с. 2-3, 5). Ухвалою суду від 09.02.2021 року закрито підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 206-207). Ухвалою суду від 04.05.2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на частини земельної ділянки (т. 2 а.с. 87-89). Ухвалою суду від 20.09.2022 року суд постановив про повернення з нарадчій кімнати для з`ясування обставин по справі (т. 2 а.с. 109). Ухвалою суду від 27.12.2022 року було витребувано інформацію з АТ «СЕНС БАНК» (т. 2 а.с. 131). Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов повністю. Позивач також наполягала на задоволенні позову. Відповідач в судових дебатах залишив вирішення позову на розсуд суду. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08 березня 1997 року сторони зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 5,6). У подружжя народились діти [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 7) Згідно договору купівлі-продажу від 17.11.2006 року [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,100 га. кадастровий номер 5121084200:02:001:0418 розташовану за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 65). На ім`я [PERSON] було виданого Державний акт серії ЯГ № 958461 від 17.03.2007 року на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5121084200:02:001:0598, площею 0,100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належать на праві власності (т. 1 а.с. 15-16) в порядку реалізації права на приватизацію земельної ділянки. Верховний Суд зробив висновок щодо правового режиму земельної ділянки, отриманої внаслідок приватизації. З урахуванням змін до Сімейного кодексу України «тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду». Земельна ділянка, яку просить визнати позивачка спільним майном подружжя (кадастровий номер 5121084200:02:001:0598) перебувала під іпотекою згідно договору іпотеки від 03.07.2007 року, що також підтверджується даними з реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 122, 147). З метою встановлення обставин у справі, судом було задоволено клопотання позивачки та витребувано інформацію про стан кредитної заборгованості, на підставі якої було укладено договір іпотеки на спірне майно. Від АТ «Сенс банк» надійшло повідомлення про те, що станом на 29.01.2019 р. заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 2007/24-24/113 від 03.07.2007 р. було повністю закрито (т. 2 а.с. 141). Мотивуючи свою вимогу про відступ від рівності часток при поділі майна подружжя, позивач зазначила та надала докази щодо наявності заборгованості відповідача по аліментах, які станом на 09.12.2019 року складали 10\~344,82 грн та 37\~811,7 грн. на двох дітей (т. 1 а.с. 164,165, 200-203) На земельну ділянку кадастровий номер 5121084200:02:001:0598, площею 0,100 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належать на праві власності (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 958461 від 17.03.2007 року) [PERSON] виготовлено на ім`я [PERSON] та [PERSON] технічний звіт, з варіантом поділу № 1, який просить застосувати позивачка при задоволенні позову (т.2 а.с. 19-40) Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно з частиною третьою\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною четвертою\~статті 65 СК України\~передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою\~статті 71 СК України\~передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Відповідно до частин другої, третьої\~статті 70 СК України\~при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 частини другої\~статті 372 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частинами другою та третьою\~статті 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, роз`яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи усе вищевказане в своїй сукупності, вивчивши наданні докази, суд керується обставинами, що мають істотне значення, з огляду на те, що позивачка надала суду висновок про ринкову вартість земельної ділянки станом на 2020 рік, яка склала 68 400 грн., підтвердила письмовими доказами заборгованість по аліментах відповідача на загальну суму 48 156,52 грн., а позивач визнав позовні вимоги, згідно матеріалів справи придбав земельну ділянку площею 0,100 га. кадастровий номер 5121084200:02:001:0418 розташовану за адресою: [ADDRESS] та не заперечував проти відступу від рівності часток у поділі іншої земельної ділянки, суд враховуючи положення ст. 71, 72 СК України, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved