Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

17.01.2023 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Одеси, що настала [INFO] у місті Сухум, Республіка Абхазія, внаслідок закритої тупої травми. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] померла у м. Сухум, Республіка Абхазія, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Міністерством юстиції органом ЗАЦС м. Сухум 23.11.2022 року серії [NUMBER] , та довідкою про смерть, виданою в.о. керівника органу записів актів цивільного стану органу ЗАЦС м. Сухум. Заявник на даний час позбавлений можливості зареєструвати факт смерті [PERSON] в Україні, оскільки Свідоцтво про смерть та довідка про смерть були видані на території Республіки Абхазії, яка з 1992 року не визнана Україною як держава, а є окупованою територією Грузії, внаслідок чого осиротіла малолітня донька заявника не може отримати допомогу у зв`язку зі смертю годувальника, не може перетинати державний кордон України тощо. Таким чином, заявнику необхідно провести належну реєстрацію факту смерті [PERSON] , яка є матір`ю його малолітньої доньки. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 31.01.2023 року заяву [PERSON] , який діє в своїх інтересах та як законний представник малолітньої [PERSON] , заінтересована особа Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), особа, стосовно якої розглядається заява: [PERSON] , про встановлення факту смерті, було залишено без руху. Повідомлено [PERSON] про необхідність виправити недоліки заяви протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цієї ухвали, а саме: сплатити судовий збір, відповідно до пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп., та надати докази такої сплати. Роз`яснено [PERSON] , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. 06.02.2023 року до канцелярії суду від представника заявника надійшла заява про усунення недоліків разом з квитанцією про сплату судового збору у розмірі 536,80 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2023 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 20 березня 2023 року об 11 годині 30 хвилин в приміщенні Київського районного суду м. Одеси(м. Одеса, вул. Варненська, 3б, каб. 248). Представник заявника у судове засідання не з`явився, але 20.03.2023 року надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив заяву про встановлення факту смерті [PERSON] задовольнити. Представник Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання 20.03.2023 року не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла у м. Сухум, Республіка Абхазія, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Міністерством юстиції органом ЗАЦС м. Сухум 23.11.2022 року серії [NUMBER] , та довідкою про смерть, виданою в.о. керівника органу записів актів цивільного стану органу ЗАЦС м. Сухум. Померла [PERSON] є матір`ю малолітньої доньки заявника [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 17.03.2011 року, актовий запис №477. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Республіка Абхазія входить до складу Грузії і не являється самостійною державою. Правосуб`єктність самопроголошеної Республіки Абхазія та органів влади регіону не визнається Україною. Загальновизнаним суб`єктом міжнародного права є Грузія, складовою частиною якої є Республіка Абхазія. Республіка Абхазія вважається окупованою територією. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 22.08.2007 року № 1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Відповідно до п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Отже, вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованих територіях, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. При оцінці наданих заявником документів - копії Свідоцтва про смерть, виданого Міністерством юстиції органом ЗАЦС м. Сухум 23.11.2022 року серії [NUMBER] , та копії довідки про смерть, виданою в.о. керівника органу записів актів цивільного стану органу ЗАЦС м. Сухум, як доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». За таких підстав надану копію Свідоцтва про смерть, виданого Міністерством юстиції органом ЗАЦС м. Сухум 23.11.2022 року серії [NUMBER] , та копію довідки про смерть, виданої в.о. керівника органу записів актів цивільного стану органу ЗАЦС м. Сухум, суд приймає до уваги в сукупності з іншими доказами на підтвердження факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника та його малолітньої доньки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт смерті, є всі підстави для задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті [PERSON] , яка є матір`ю його малолітньої доньки.

Outcome: partial