Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 15 вересня 2021 року, в подальшому зменшивши розмір позовних вимог шляхом подання позовної заяви в уточненій редакції від 29 серпня 2022 року (а.с.84-86), просила суд: визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену [PERSON] серед колективу Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України щодо використання позивачем плагіату; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, а саме щодо використання позивачем плагіату у своїх доповідях шляхом публічних вибачень на педагогічній раді Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України протягом 5 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з [PERSON] на її користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в розмірі 2408 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] працює директором Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України. Із березня 2021 року [PERSON] , яка працює викладачем коледжу, у різний спосіб (письмово та усно) розповсюджує про неї недостовірну інформацію, чим завдає шкоди її діловій репутації як керівника коледжу. Так, у березні 2021 року [PERSON] направила до Державної служби якості освіти України звернення із звинуваченням її, [PERSON] , у порушенні принципів академічної доброчесності та здійсненні плагіату при опублікуванні доповіді «Комплексная технология переработки отходов биомассы» на конференції MATERIALY IX MEZINARODNI VEDECKO-PRAKTICKA KONFERENCE ZPRAVY VEDECKE IDEJE 2013. Державна служба якості освіти України разом з Національною металургійною академією України розглянули звернення [PERSON] та за результатами проведеної перевірки констатували відсутність в доповідях [PERSON] ознак плагіату. Не дивлячись на це, [PERSON] продовжила розповсюджувати серед співробітників коледжу та на педагогічних нарадах інформацію про нібито використання [PERSON] плагіату при складанні доповідей. Зауважила, що вона як керівник коледжу завжди закликає педагогічний колектив і студентів утримуватись від здійснення плагіату у своїй діяльності, та здійснює заходи щодо контролю за використанням ним в своїх роботах плагіату. Після розповсюдження [PERSON] вказаної неправдивої інформації, [PERSON] почала відчувати опір, принизливі запитання та інші негативні реакції з боку колег, підлеглих, сторонніх осіб. Усі ці події призводять до руйнування мікроклімату у колективі. Вона в свою чергу вимушена доводити усім свою невинуватість у звинуваченні в плагіаті. Позивач є публічною особою, приймає активну участь у всіх організаційних заходах коледжу, академії та громадських заходах міста. Її знає численна кількість осіб, серед яких вона користується повагою та авторитетом. Однак неправдива інформація, яку розповсюджує [PERSON] , принижує її честь і гідність, формує серед оточуючих хибне уявлення про професійні та управлінські здібності [PERSON] , порядність та відповідність її діяльності закону, що негативно впливає на її ділову репутацію. Своїми неправомірними діями [PERSON] виставляє її у світлі злочинця, правопорушника, особи, яка не має високих моральних цінності. Така характеристика пригнічує її честь і гідність. Неправомірне поширення відповідачем недостовірної інформації призвело до істотних моральних страждань [PERSON] , необхідності докладати зусилля для спростування розповсюдженої недостовірної інформації, постійних виправдань перед колегами, підлеглими, сторонніми особами. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] погіршився психофізіологічний стан позивача, її фізичне здоров`я, тривалий час вона перебуває у стані постійного нервового напруження та стресу, переживає моральні страждання, відчуває себе пригніченою та спаплюженою. Починаючи з квітня 2021 року вона перебуває у стані нервового стресу, що обумовлює виникнення неконтрольованих спазм в організмі та є причиною виникнення у неї захворювань. Через це вона перебувала спочатку на стаціонарному лікуванні з 12 травня 2021 року по 19 червня 2021 року, а потім амбулаторному. Розмір спричиненої їй моральної шкоди оцінює в 150\~000 грн., яку вважає такою, що відповідає засадам розумності, справедливості, розрахувавши її таким чином: 150 календарних днів (період розповсюдження [PERSON] негативної інформації відносно неї) * 1000 грн. У подальшому розмір моральної шкоди зменшила до 100\~000 грн. Зауважила, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від первісної та гарантованим правом в силу ч.4 ст.32 Конституції України. Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.26-27). Ухвалою суду від 17 травня 2022 року задоволено заяву позивача та клопотання відповідача про допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі сторони позивача, та [PERSON] , [PERSON] зі сторони відповідача (а.с.73). Не погоджуючись з позовними вимогами, в порядку ст.178 ЦПК України представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав відзив на позовну заяву (а.с.32-36). Свої заперечення проти пред`явлених [PERSON] вимог мотивував наступним. Зазначив, що позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, з яких би вбачалося розповсюдження відповідачем недостовірної інформації серед працівників. Позивач вказує, що [PERSON] нібито розповсюдила таку інформацію широкому колу осіб, однак не вказує та не ідентифікує цих осіб, їх кількість. У своєму зверненні до Державної служби якості освіти України в порядку Закону України «Про звернення громадян» [PERSON] описувала ті власні суб`єктивні оціночні судження шляхом висловлення думки в письмовому вигляді у формі звернення до уповноваженого органу освіти. До того ж позивачем не долучено до матеріалів справи висновок або інший акт Державної служби якості освіти України щодо проведення перевірки за зверненням відповідача, не долучено й підтвердження про утворення комісії, робочої або експертної групи з перевірки на наявність або відсутність плагіату, як то передбачено п.20 розділу 11 Положення про Державну службу якості освіти України. У своєму зверненні до Міністерства освіти і науки України в особі Національної металургійної академії України відповідач також описувала суб`єктивну оціночну думку, яка підлягала б перевірці. Представник акцентував увагу, що у демократичному суспільстві ніхто не може бути позбавлений звертатися до національних уповноважених органів з висловленням власної суб`єктивної оціночної думки з будь-яких питань. Поміж іншим, в силу ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів та недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача. Зазначив, що [PERSON] є публічною особою, обіймає публічну посаду, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо неї є значно ширшими. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги суспільства, повинні це усвідомлювати та мають виявляти більшу терпимість. Відтак, зазначені у зверненнях відповідача письмові вимоги щодо перевірки доповідей [PERSON] на наявність плагіату є виключно оціночними судженнями відповідача, ґрунтуються на її власному суб`єктивному трактуванні отриманої з різних джерел інформації, а не твердженнями. Окремо зауважив, що інші способи реалізації власних прав і свобод, аніж звернення до уповноважених органів шляхом подання звернення, у відповідача відсутні. Що стосується спричинення позивачеві моральної шкоди, то надані нею листи непрацездатності не можуть бути допустимим доказом на підтвердження цьому. Із цих листів непрацездатності не можливо встановити, що саме звернення відповідача до Державної служби якості освіти України та Національної металургійної академії України призвели до погіршення стану її здоров`я. Щодо обраного позивачем способу захисту, представник відповідача зауважив, що в розумінні понять «честь», «гідність», «ділова репутація» та їх порушенні з боку відповідача, позивач не пояснює причинно-наслідкові зв`язки, у тому числі яка саме інформація, начебто поширена [PERSON] , порушила гідність чи честь позивача. Фактично позивач абстрактно, без будь-якої деталізації їх описує. За умов начебто розповсюдження недостовірної інформації, за логікою позивача, теоретично шкода могла б бути завдання виключно її діловій репутації як публічної особи, яка обіймає посаду керівника навчального закладу. Однак в обґрунтування позовних вимог позивач взагалі не зазначає про завдання шкоди її діловій репутації. 12 січня 2022 року від представника позивача [PERSON] адвоката Лєгостаєвої Д.В. надійшла відповідь на відзив (а.с.51-52). У свою чергу, представник відповідача скористався правом на подання заперечень на відповідь на відзив (а.с.48-49). Присутня в судовому засіданні представник позивача адвокат Лєгостаєва Д.В. наполягала на задоволенні позовних вимог в уточненій редакції позову. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог та просив залишити їх без задоволення з огляду на недоведеність належними, допустимими та достатніми доказами. Допитана судом як свідок [PERSON] (зі сторони позивача) суду показала, що вона працює методистом у Криворізькому технічному коледжі Національної металургійної академії України з жовтня 2019 року, а загалом у коледжі з 1980-х років. У своїй роботі методиста вона керується розпорядженнями, наказами, положеннями, зокрема, про академічний плагіат. На засіданнях методичних рад вона постійно роз`яснює про недопущення плагіату в роботах, особливо статтях та посібниках, публікаціях викладачів, які атестуються. Взимку 2021 року (січень-лютий) [PERSON] принесла методичну розробку, не підписану головою циклової комісії суспільно-філологічних дисциплін. На запитання щодо відсутності підпису голови [PERSON] відповіла, що голова комісії відмовився її підписувати, вважаючи це плагіатом теми з підручника зарубіжної літератури. Подивившись на цю методичну розробку, вона теж відмовилась її приймати, оскільки розробка не відповідала вимогам, закріпленим у положенні про атестацію педагогічних працівників і не була підписана головою комісії. У свою чергу [PERSON] , в присутності [PERSON] , сказала, що плагіат якраз присутній в статті [PERSON] . Через декілька днів [PERSON] принесла свою доопрацьовану методичну розробку, яку вона як методист прийняла, та повернула їй брошуру зі статтею [PERSON] , зауваживши, що там повний плагіат. Після цього [PERSON] почала писати скарги на [PERSON] до Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти, Департаменту освіти, Національної металургійної академії України зі ствердженнями, що [PERSON] не може бути головою атестаційної комісії коледжу, оскільки займається плагіатом. Також свідок зазначила, що безпосередньо в її присутності [PERSON] говорила іншим співробітникам коледжу, що [PERSON] займається плагіатом, востаннє це мало місце у червні 2021 року під час педагогічної наради всього педагогічного колективу. Заступник директора з навчальної роботи [PERSON] зачитала відповіді на скарги [PERSON] про те, що в роботах [PERSON] плагіату виявлено не було. Однак [PERSON] висловила свою незгоду з цим. [PERSON] дуже нервувала з приводу цього, складно сприймала критику та звинувачення у плагіаті з боку [PERSON] , оскільки вони зачепали її честь, гідність та ділову репутацію. На зауваження з цього приводу [PERSON] , в присутності співробітників, відповіла, що [PERSON] вправі звернутися до суду, якщо вважає, що [PERSON] порушила її права та завдала шкоду. На думку свідка, поведінка [PERSON] , звинувачення [PERSON] в плагіаті, розповсюдження з цього приводу пліток та недостовірної інформації створюються напружену та недоброзичливу атмосферу у колективі, підривають авторитет [PERSON] , репутацію та негативно впливають на її здоров`я. На запитання представника відповідача свідок відповіла, що офіційний висновок від Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти щодо відсутності плагіату в роботах [PERSON] та [PERSON] не отримували. Свідок [PERSON] (зі сторони позивача) суду показав, що з 2003 року він працює викладачем у Криворізькому технічному коледжі Національної металургійної академії України. Узимку 2021 року у їхньому педагогічному колективі почались розмови про те, що начебто директор коледжу [PERSON] у своїй науковій роботі допустила плагіат. Від особисто чув від [PERSON] інформацію про наявність плагіату у роботі [PERSON] . Цю інформацію [PERSON] розповсюджувала серед працівників коледжу, та казала іншим людям з колективу, зокрема [PERSON] , [PERSON] , які працюють на одній цикловій комісії циклічного виховання. Особисто він роботу [PERSON] з плагіатом не бачив. Зазначив, що з приводу таких звинувачень з боку [PERSON] сама [PERSON] була постійно пригнічена, занепокоєна, виглядала хворобливою. Навесні 2021 року пройшла інформація серед викладачів коледжу, що надійшов висновок з Національного агентства\~із забезпечення\~якості вищої\~освітипро те, що в роботі [PERSON] плагіату не виявлено. Лист з агентства було зачитано у червні 2021 року заступником директора з навчальної роботи [PERSON] на педагогічній нараді, з пропозицією ознайомитись зі змістом листа членами колективу по її завершенню. [PERSON] при всьому колективі сказала, що не визнає цей висновок та вважає, що в роботі [PERSON] є плагіат, а якщо [PERSON] з цим незгодна чи вважає, що вона допустила порушення її прав нехай звернеться до суду. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] (зі сторони позивача) суду показала, що в Криворізькому технічному\~коледжі Національної\~металургійної академії\~України вона\~працює з\~1975\~року,\~зокрема викладачем\~з 1981\~року.\~У2020 році вона була членом атестаційної комісії коледжу. [PERSON] надала матеріали для атестації, які не підтверджували її знання як викладача-методиста. Атестаційна комісія, яку очолює [PERSON] , попередньо розглянувши документи, надала час для виправлення, оскільки документи по кількості та якості не підтверджували її знання викладача-методиста. У подальшому [PERSON] не виправила недоліки і не надала документи, які підтверджують звання методиста, внаслідок чого буда позбавлена цього звання. Вона скористалася правом апеляційного оскарження рішення комісії і направила в департамент освіти заяву про неправомірні дії атестаційної комісії, однак рішення комісії залишили в силі. Після цього у колективі поширилися чутки про використання головою атестаційної комісії [PERSON] плагіату у статті журналу. Зі слів методиста [PERSON] , в її присутності [PERSON] вказала на плагіат в роботі [PERSON] . У червні 2021 року на останній педагогічній нараді був зачитаний лист заступником директора [PERSON] від департаменту якості освіти про відсутність плагіату у публікації [PERSON] , саме у тій роботі, про яку казала [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] у присутності адміністрації коледжу та викладачів колективу сказала, що це недостовірний висновок та вона переконана, що [PERSON] використала плагіат, а якщо та з нею не згодна нехай звертається до суду. [PERSON] була пригнічена з приводу звинувачень [PERSON] та розповсюдженої нею інформації, довго знаходилася на лікарняному. Як показала допитана судом як свідок [PERSON] (зі сторони відповідача), з 1984 року до 01 вересня 2021 року вона працювала спочатку викладачем, а потім заступником директора Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України, потім перейшла працювати викладачем. У 2021 році вона та [PERSON] заходили до методкабінету, де зберігаються всі наукові роботи. У кабінеті була присутньою [PERSON] завідувач методкабінету, яка дозволила їм взяли журнал з науковою статтею [PERSON] . Вони взяли журнал, подивились цю статтю, жодних поганих коментарів не давали. [PERSON] почала стверджували, що цю статтю потрібно було б відправити до Міністерства освіти для перевірки на наявність плагіату, однак про це казала лише їй. Вона не чула, щоб [PERSON] розповсюджувала таку інформацію серед колективу. 06 травня 2021 року на онлайн педагогічної нараді, де був присутній весь колектив педагогічного коледжу, [PERSON] повідомила, що направила звернення до Міністерства освіти для проведення перевірки роботи одного з членів колективу на наявність плагіату, прізвище не називала. Сама [PERSON] розуміла, що вона каже про [PERSON] , оскільки вона з [PERSON] спілкувалася з цього приводу. [PERSON] обмежувала з нею спілкування в колективі, та саме за ініціативою [PERSON] колектив з нею не спілкувався, окрім як у робочому порядку. Останні два роки з [PERSON] вони майже не спілкувалися. Спочатку [PERSON] була її підлеглою, потім вони були колегами, а пізніше вона стала її керівником. З грудня 2019 року до березня 2020 року та з кінця травня до початку червня 2021 року [PERSON] була відсутня, причину її відсутності вона не знала. 21 червня 2021 року вона була присутня на педагогічній нараді, у тому числі й [PERSON] та [PERSON] ; методист [PERSON] зачитувала лист від Національної металургійної академії України щодо проведення перевірки роботи [PERSON] на наявність плагіату, про що був лист не пам`ятає, реакції від колективу на листа не було. Допитана судом як свідок [PERSON] (зі сторони відповідача) суду показала, що з 1987 року вона працює викладачем у Криворізькому технічному коледжі Національної металургійної академії України. Майже 2 роки тому на педагогічний нараді вона вперше почула про проведення перевірки роботи [PERSON] на наявність плагіату. [PERSON] зачитала листа Національної металургійної академії України про те, що в роботі [PERSON] плагіат відсутній. [PERSON] вважала, що [PERSON] зачепила її гідність, честь, у відповідь на що [PERSON] в присутності членів колективу порекомендувала їй у такому разі звернутися до суду. Протягом 2018-2019 р.р. [PERSON] часто перебувала на лікарняних. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши\~ письмові докази, наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку в сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працює директором Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України, а Ястребкова Ю.В. є викладачем цього коледжу. Спір між сторонами виник з приводу розповсюдження [PERSON] серед колективу Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України інформації про використання [PERSON] плагіату у доповіді, що призвело до порушення її честі, гідності та ділової репутації, спричинення моральної шкоди. Хоча й в прохальній частині позову [PERSON] не деталізовано, якої конкретно доповіді чи роботи стосується інформація щодо використання нею плагіату, поширена [PERSON] , однак з наявних у справі матеріалів та змісту позову встановлено, що на увазі мається публікація [PERSON] , опублікована у 2013 році видавництвом [PERSON] «Education and Science» s.r.o. у публікації MATERIALY IX MEZINARODNI VEDECKO-PRAKTICKA KONFERENCE ZPRAVY VEDECKE IDEJE 2013 27.10.2013 [INFO] , а саме праця « [INFO] ». Як вказує позивач, розповсюдження інформації про використання нею плагіату з боку [PERSON] мало місце з березня 2021 року у різний спосіб (усно та письмово) як серед колективу, на педагогічних нарадах, так і шляхом направлення звернень до Державної служби якості освіти України та Національної металургійної академії України. Позивач стверджує, що недостовірна інформація стосовно неї, поширена відповідачем, була доведена до відома широкого кола осіб та розповсюджена з метою формування негативної думки останніх щодо неї, підриву її авторитету. Безпідставними публічними обвинуваченнями у використанні плагіату осоромлено її ім`я, принижено честь, гідність та ділову репутацію, а також нанесено моральну шкоду. Засади регулювання освіти визначаються Законами України «Про освіту» та «Про вищу освіту», які є спеціальними у спірних відносинах, і які як одну з засад державної політики у сфері освіти та один з принципів освітньої діяльності закріплюють академічну доброчесність. Визначення поняття академічної доброчесності наводиться у ст.42 Закону України «Про освіту» як сукупність етичних принципів та визначених законом правил, якими мають керуватися учасники освітнього процесу під час навчання, викладання та провадження наукової (творчої) діяльності з метою забезпечення довіри до результатів навчання та/або наукових (творчих) досягнень. Дотримання академічної доброчесності та забезпечення її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності є одним з обов`язків педагогічних, науково-педагогічних та наукових працівників (ст.54 Закону України «Про освіту», ст.58 Закону України «Про вищу освіту») і передбачає, окрім іншого, посилання на джерела інформації у разі використання ідей, розробок, тверджень, відомостей (ст.42 Закону України «Про освіту»). Оприлюднення ж (частково або повністю) наукових (творчих) результатів, отриманих іншими особами, як результатів власного дослідження (творчості) та/або відтворення опублікованих текстів (оприлюднених творів мистецтва) інших авторів без зазначення авторства, у розумінні абз.1 ч.4 ст.42 Закону України «Про освіту» є академічним плагіатом і вважається порушенням академічної доброчесності, за що педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники закладів освіти можуть бути притягнені до академічної відповідальності та інших видів відповідальності, передбачених законом. Забезпечення дотримання академічної доброчесності працівниками закладів вищої освіти, у тому числі створення і забезпечення функціонування ефективної системи запобігання та виявлення академічного плагіату, є одним із заходів, здійснення яких передбачено в межах системи внутрішнього забезпечення якості вищої освіти. Саме на уповноважений колегіальний орган управління закладу освіти й покладено функції щодо визначення порядку виявлення та встановлення фактів порушення академічної доброчесності. Колегіальним органом управління закладу вищої освіти у розумінні ч.1 ст.36 Закону України «Про вищу освіту» є вчена рада такого закладу, яким у спірних відносинах виступає Національна металургійна академія України. Отже, виявлення та встановлення фактів порушення академічної доброчесності, у тому числі й академічного плагіату, може здійснюватися уповноваженим колегіальним органом управління закладу вищої освіти. Разом з тим, відповідно до визначених законодавством правового статусу, мети створення, напрямків діяльності, основних завдань, функцій та повноважень, встановлених ст.18 Закону України «Про вищу освіту», Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти діє як суб`єкт системи зовнішнього забезпечення якості освітньої діяльності закладів вищої освіти. До того ж, у складі Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти утворюються, зокрема, Комітет з питань етики, який розглядає питання академічного плагіату, фабрикацій, фальсифікацій та інших порушень академічної доброчесності і вносить відповідні подання до Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти, а також виконує інші повноваження, покладені на нього Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти. Відповідно до обставин, встановлених у справі, 18 березня 2021 року [PERSON] направила до Державної служби якості освіти заяву про притягнення [PERSON] до відповідальності за порушення нею академічної доброчесності, плагіат та інші порушення авторських прав у зв`язку з публікацією без зазначення авторів; позбавлення [PERSON] статусу «спеціаліст вищої категорії» у зв`язку з публікацією плагіату, виключення її з атестаційної комісії Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України. При цьому, судовим розглядом цієї справи підтверджується, що відповідач зверталась з аналогічним питанням й до Національної металургійної академії України 18 березня 2021 року щодо здійснення [PERSON] плагіату при опублікуванні доповіді «Комплексная технология переработки отходов биомассы» на конференції MATERIALY IX MEZINARODNI VEDECKO-PRAKTICKA KONFERENCE ZPRAVY VEDECKE IDEJE 2013 27.10.2013-05.11.2013 стор.23-25. Для розгляду звернення, відповідно до листа Директорату фахової передвищої, вищої освіти МОН України від 09 квітня 2021 року №3/963-21 в Національній металургійній академії України наказом від 29 квітня 2021 року №42аг було створено комісію. В результаті детального розгляду усіх обставин, зазначених у зверненні [PERSON] , спілкування з авторами, згадуваними нею, співробітниками кафедри енергетичних систем та енергоменеджменту з`ясовано, що доповідь [PERSON] , опублікована на міжнародній конференції, спрямована на поширення інформації про розробки. У ній чітко вказано, що мова йде саме про розробки кафедри промислової теплоенергетики НМетАУ. Робота містить посилання на патент, авторами якого є співробітники кафедри. При написанні роботи [PERSON] використала рекламні матеріали, із заключного звіту наукової роботи та частково матеріалу звіту роботи, у якій вона приймала участь. Ті ж самі матеріали було використано і авторами робіт, згадуваних [PERSON] . Перед відправкою матеріалів доповіді [PERSON] отримала згоду на їх публікацію від керівництва робіт. Таким чином, доповідь [PERSON] має інформаційний характер, містить необхідні посилання, а сама [PERSON] не претендує на привласнення чужих результатів досліджень, що по суті підтверджує відсутність ознак плагіату (а.с.9-10). Рішення вказаних органів за результатами розгляду звернень [PERSON] не оспорювала. Доказів в спростування цьому позивач суду не надала. У судовому засіданні представник [PERSON] не заперечував факт звернень відповідача до уповноважених державних органів з вимогою перевірити або спростувати плагіат у доповіді [PERSON] . Обізнаність з наявністю таких звернень, направлення яких не приховувала [PERSON] від колективу, також підтвердили допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані дії\~відповідача та\~поведінку,\~розповсюджену інформацію\~ [PERSON] \~розцінює як такі, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію, для захисту яких в судовому порядку вважає є достатньо підстав. Згідно зі ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Як передбачено ч.2 ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (ст.201 ЦК України). Аналогічні приписи передбачено ч.1 ст.302 ЦК України. Згідно із ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Водночас, положеннями ст.ст.32, 68 Конституції України встановлено обов`язок не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За змістом ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію», яка кореспондує зі ст.277 ЦК України, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Вирішуючи даний спір, суд приходить до переконання, що поширена відповідачем інформація відносно [PERSON] ґрунтується на власних суб`єктивних оціночних судженнях відповідача щодо доповіді позивача та наявності в ній плагіату, її оцінки на предмет наявності плагіату. Судовим розглядом встановлено, що інформацію про це відповідач висловлювала усно - шляхом вираження у словесній формі власної суб`єктивної думки щодо доповіді позивача, так і письмово - у зверненнях до Національної металургійної академії України та Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти. Вказані факти підтвердили допитані судом свідки, зокрема, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Щодо усних висловлювань відповідача [PERSON] відносно предмету позову, суд зауважує, що право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, гарантоване та закріплене у ст.34 Конституції України. Висловлена в усній формі відповідачем оцінка роботи позивача на наявність в ній плагіату та академічної доброчесності є її ставленням до такої роботи [PERSON] , висловленням власних поглядів та переконань, що є правомірним. Навіть ЄСПЛ у рішенні від 08 липня 1996 року у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначив, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Хоча й деякі висловлювання відповідача [PERSON] розцінює як образу, звинувачення у плагіаті, підрив її авторитету у педагогічному колективі, однак в цілому контексті вони є оцінюючими судженнями та вочевидь не поширеними з явним злим умислом, нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, тому не є недостовірною інформацією. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений ст.10 Конвенції. Поміж іншим, допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт поширення [PERSON] висловлювань щодо наявності у доповіді позивача плагіату, однак жоден зі свідків не зазначив, в чому конкретно був плагіат, чи підтверджувала [PERSON] свої доводи будь-якими доказами, які б свідчили не тільки про її умисел підірвати авторитет позивача, а й звинуватити у плагіаті. Щодо показів свідків про спричинення шкоди здоров`ю [PERSON] такими висловлюваннями відповідача, то вони є недопустимими, оскільки ґрунтуються на їх власних припущеннях та за відсутності медичної документації на підтвердження цьому не можуть покладатись в основу доказування. Що стосується показів свідка [PERSON] , то такі покази здебільшого ґрунтуються на упередженому ставленні до [PERSON] в силу явно неприязних між ними особистісних стосунків, а тому суд вважає їх недостовірними. Щодо направлених відповідачем звернень до Національної металургійної академії України та Державної служби якості освіти стосовно проведення перевірки доповіді [PERSON] на наявність в ній плагіату з притягненням до відповідальності, то суд вважає за необхідне у даному випадку акцентувати увагу, що згідно зі ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Поміж іншим, оскільки обов`язок стосовно дотримання академічної доброчесності та забезпечення її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності покладено саме на педагогічних, науково-педагогічних та наукових працівників, тому вона мають повне право направляти Національному агентству на розгляд звернення, заяви і скарги щодо виявлення академічного плагіату, за результатами розгляду яких агентство вправі приймати рішення, ухвалювати рекомендації, надавати висновки та вчиняти інші дії. Аналіз поданої [PERSON] заяви від 18 березня 2021 року (а.с.13-17) свідчить про відсутність її безапеляційних тверджень про плагіат з боку [PERSON] , та загалом вказують на викладення в заяві її власних оціночних суджень доповіді позивача, які вона просить перевірити. До того ж, не оскарження відповідачем рішень Державної служби якості освіти та комісії Національної металургійної академії України за результатами розгляду її звернень, якими констатовано відсутність у доповіді [PERSON] плагіату, є черговим свідченням того, що такий висновок для [PERSON] був достатнім. Суд зауважує, що коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. \~\~\~\~\~\~ Сама по собі реалізація [PERSON] свого права на звернення до колегіальних органів управління закладом освіти, на які покладено функції щодо визначення порядку виявлення та встановлення фактів порушення академічної доброчесності, не може бути доказом того, що таким чином вона мала намір поширити недостовірну інформацію у відношенні [PERSON] . Відтак на переконання суду, у справі відсутні докази цілеспрямованих дій зі сторони відповідача, метою яких було саме приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки відповідач виключно виклала свою критичну, суб`єктивну оцінку роботи [PERSON] , у тому числі із посиланням на матеріали авторів інших робіт, та пропозицією підтвердити або спростувати наявність плагіату. Також під час розгляду справи не встановлено обставин, які би свідчили про те, що звернення відповідача спричинили будь-яку шкоду позивачу особисто або негативно вплинули на її професійну діяльність чи інші сфери публічного життя, зашкодили її діловій репутації та принесли шкоду її честі та гідності. Позивач у позовній заяві також вказує про те, що вона є публічною особою, відомою значному загалу людей, приймає активну участь у всіх заходах коледжу, академії та громадських заходах міста. На її думку, поширеною недостовірною інформацією, відповідач виставила її у колі громадськості, колег як злочинницю, особу без моральних цінностей. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Так, у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті, освіті чи в будь-якій іншій галузі. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, оскільки [PERSON] обіймає посаду директора Криворізького технічного коледжу Національної металургійної академії України, яка є керівною посадою у навчальному закладі, що фінансується за рахунок держави, тобто є публічною особою, а тому свідомо відкрита для прискіпливого контролю за її особою, як з боку інших громадян, так і колег. Інформація, поширена відповідачем, стосується виключно її професійної діяльності та опублікованої доповіді, а тому позивач повинна бути терпимою до публічної критики, межа якої є ширшою від критики інших осіб. Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання про недоведеність немайнових позовних вимог [PERSON] щодо захисту її честі, гідності та ділової репутації, адже в ході судового розгляду не знайшов підтвердження факт поширення відповідачем недостовірної інформації, яка б могла спричинити шкоду правам та інтересам позивача. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Однак, зважаючи на те, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання недостовірною інформації, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідача, а тому не вбчає підстав для компенсації понесених позивачем судових витрат по справі.

Outcome: dismissed