Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

До Біляївського районного\~суду Одеської\~області звернулась Військова частина\~ [NUMBER] з позовом\~до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.10.2015 року близько 12 год. 05 хв. в м. Одеса на 243 км автодороги Одеса-Мелітополь сталась дорожньо-транспортна пригода. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/28646/15-ц від 20.01.2016 винуватцем ДТП було визнано [PERSON] і притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. На момент ДТП [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] .\~ДТП було\~вчинено під\~час виконання\~ [PERSON] \~службових обов`язків. Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 по справі № 916/1221/19, яке залишено без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020, з в/ч [NUMBER] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України було стягнуто відшкодування в сумі 48\~210, 97 гривень\~\~та\~\~витрати по сплаті судового збору в сумі 1\~406, 81 гривень. На виконання судового рішення 10.09.2020 позивачем було відшкодовано МТСБУ 49\~617, 78 гривень за шкоду, яка виникла через неправомірні дії [PERSON] . У позивача виникло право регресної вимоги до відповідача з моменту відшкодування на користь МТСБУ шкоди. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь Військової частини [NUMBER] у порядку регресу відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 49\~617, 78 гривень. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судовий збір. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14.11.2022 цивільну справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2023 справу прийнято до свого провадження, залишено позов без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2023 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 27.01.2023 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлені неодноразово відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тому, судом було опубліковано оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України. Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою від 27.01.2023, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 по справі № 916/1221/19\~було стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України відшкодування в сумі 48\~210, 97 гривень\~\~та\~\~витрати по сплаті судового збору в сумі 1\~406, 81 гривень. (а.с. 68-74) Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020 вищевказане судове рішення залишено без змін. (а.с.75-80) Ухвалою Верховного Суду від 14.05.2020 у відкритті касаційного провадження по справі № 916/1221/19\~відмовлено. (а.с. 81-82) Вищевказане підтверджується й відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним. Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 по справі № 916/1221/19\~було встановлено наступне. «22.10.2015 року о 12 год. 05 хв. в м. Одеса на 243 км автодороги Одеса-Мелітополь сталась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/28646/15-ц від 20.01.2016 встановлено, що водій [PERSON] , в порушення вимог п. 13.1. Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «Урал 4320», д/н [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки та не вибрав безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який в свою чергу допустив зіткнення з автомобілем «SKODA Octavia», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який по інерції допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 11183», д/н [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП… Довідкою № 77252900 про ДТП (видана 2 ротою 4 батальону УПС МВС в м. Одеса) встановлено, що транспортний засіб УРАЛ, 4320, яким керував [PERSON] , належить військовій частині [NUMBER] ... 10.05.2019 МТСБУ було отримано відповідь від начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Повітряних Сил ЗСУ (а.с. 89), в якій вказано, що станом на момент ДТП старший солдат [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , станом на 22.10.2015 автомобіль УРАЛ 4320, номерний знак [NUMBER] належав, зареєстрований та знаходиться на обліку у військовій частині [NUMBER] , в оперативному управлінні (підпорядкуванні іншої в/ч) станом на 22.10.2015 ТЗ не знаходився… Належність транспортного засобу, автомобілю УРАЛ 4320 (номерний знак [NUMBER] ) військовій частині [NUMBER] підтверджується матеріалами справи, зокрема, довідками про ДТП, відповіддю військової частини [NUMBER] (а.с. 89), не заперечується сторонами… Позивач стверджує, а відповідачем не заперечується, що транспортний засіб, яким заподіяно шкоду, не є забезпеченим, тобто власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вказане підтверджується, зокрема, довідкою про ДТП №77252900, а також відомостями з відкритих реєстрів МТСБУ…». Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України \~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 по справі № 916/1221/19 вищевказані обставини, не потребують доказування. Державною казначейською службою України 10.09.2020 було проведено безспірне списання коштів на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України в сумі 49\~617,\~78\~гривень згідно наказу Господарського суду Одеської області № 916/1221/19 від 09.01.2020, що підтверджується відповідною випискою. (а.с. 67) Відшкодування шкоди з в/ч [NUMBER] відбулося на підставі ст. 1172 ЦК України, згідно з якою відповідальність за завдану працівником шкоду несе юридична особа. Таким чином, правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане з регресною вимогою. Судом прийнято до уваги, що правовідносини між сторонами у справі, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок завдання шкоди. У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи військовослужбовця, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби. Неправомірність дій особи, у тому числі, була предметом судової оцінки у господарській справі № 916/1221/19. Отже, предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин. Згідно із ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оскільки відповідач на час ДТП, у результаті якої було завдано матеріальної шкоди, був військовослужбовцем, проходив службу в/ч [NUMBER] , застосуванню підлягають спеціальні норми, визначені Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», чинним на час виникнення у позивача права регресної вимоги до відповідача і встановлення наявності/відсутності підстав для матеріальної відповідальності відповідача. Так, Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону,\~які виключають\~матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди. Судом не вставлено обставин, визначених ст. 9 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», що виключали б матеріальну відповідальність відповідача. Розмір матеріальної відповідальності винної особи за завдану шкоду залежить від виду такої відповідальності повна, підвищена чи обмежена. Випадки повної та підвищеної матеріальної відповідальності регламентовані ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Однак, судом не встановлено обставин, які на підставі положень ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» давали б підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної та підвищеної матеріальної відповідальності за завдану шкоду. Таким чином, в даному випадку, на відповідача за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність; розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності. Отже, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен нести матеріальну відповідальність за завдання з його вини шкоди третім особам, яку відшкодовано в/ч [NUMBER] на підставі судового рішення, однак обмежену - не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, розмір якої визначається станом на день притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, тобто на момент ухвалення судового рішення у даній справі. Станом на 22.03.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2023 рік», становить 2\~684, 00 гривень. Таким чином, відповідач за завдану ним з необережності шкоду не може нести відповідальність більше ніж у сумі 40\~260, 00 гривень (2\~684, 00 гривень х 15). Покладення на відповідача матеріальної відповідальності в розмірі, визначеному позивачем, не відповідає вимогам Закону України\~«Про матеріальну\~відповідальність військовослужбовців\~та прирівняних\~до них\~осіб за\~шкоду,\~завдану держав» і ч. 1 ст. 1191 ЦК України. Добровільно відповідач завдану ним шкоду не відшкодував. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~12\~Закону України\~«Про матеріальну\~відповідальність військовослужбовців\~та прирівняних\~до них\~осіб за\~шкоду,\~завдану державі» у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Судом встановлено, що регресну вимогу позивачем пред`явлено протягом встановленого чинним законодавством строку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 27.01.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з [PERSON] на користь в/ч [NUMBER] в порядку регресу відшкодування заподіяної шкоди в сумі 40\~260, 00 гривень. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 9\~357, 78 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 481, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 19.01.2023. (а.с. 86) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2\~013, 08 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (81, 14 %). Решту судового збору в сумі 467, 92 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене\~та

Outcome: partial