Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

20 серпня 2020р. [PERSON] в особі представника - адвоката Войченка С.В. звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовом до Державного підприємства «Південна залізниця» (далі: ДП «Південна залізниця»), треті особи: Кабінет Міністрів України (далі: КМУ), Міністерство інфраструктури України (далі: Мінінфраструктури), Державна адміністрація залізничного транспорту України (далі: ДАЗТУ), в якому просив стягнути з ДП «Південна залізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 у справі № 640/10761/14-ц у сумі 97 437,60 грн. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилався на те, що 07.11.2017 рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/10761/14-ц визнане незаконним його звільнення з посади начальника ДП «Південна залізниця»; визнане незаконним та скасоване розпорядження КМУ від 27.05.2014 № 514-р.; визнаний незаконним та скасований наказ Мінінфраструктури від 03.06.2014 № 90-О; визнаний незаконним та скасований наказ ДАЗТУ від 03.06.2014 №702/ос.; визнаний незаконним та скасований наказ (розпорядження) ДП «Південна залізниця» від 03.06.2014 № 201/ос.; [PERSON] поновлений на посаді начальника ДП «Південна залізниця» з 03.06.2014.; визнаний діючим контракт № 4-IV з начальником ДП «Південна залізниця», що є у державній власності, від 28.05.2013. Також з ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] стягнутий розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 по 07.11.2017 у сумі 921095,70 грн.; допущене негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення з ДП «Південна залізниця» середнього заробітку за один місяць в розмірі 22322,80 грн. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди відмолено. 15.12.2017р. додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова резолютивна частина рішення від 07.11.2017 доповнена абзацом змісту: «в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення його на посаді директора Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 03.06.2014 відмовити». 12.04.2018 постановою апеляційного суду Харківської області рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 змінене, а саме: зменшений розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 921095,70 грн. до 896672,65 грн.; рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за один місяць в розмірі 22322,80 грн. скасоване і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх фактичним виконанням. В іншій частині рішення залишене без змін. 16.03.2020 постановою Верховного Суду рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 в частині, що змінена апеляційним судом, та постанова апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 залишені без змін. Однак, незважаючи на те, що вказане судове рішення звернуте до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді, воно залишається невиконаним, а тому, в силу вимог ст. 236 КЗпП України, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2017 (наступний день після ухвалення судового рішення) по 17.08.2020 (день звернення до суду з позовною заявою). 05.10.2020 ухвалою Київського районного суду м. Харкова загальне позовне провадження у справі відкрите (т.1 а.с.102). 08.12.2020 представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечувала. Вказала, що згідно статуту, ДП «Південна залізниця» входить до сфери управління Мінінфраструктури (уповноважений орган управління); керівництво Залізницею здійснює її начальник, який призначається на посаду Кабінетом Міністрів України згідно з чинним законодавством за поданням Уповноваженого органу управління; Залізниця не несе відповідальності за зобов`язаннями держави, Уповноваженого органу управління, Укрзалізниці. Видачі наказу про поновлення позивача на роботі має передувати відповідне подання Мінінфраструктури до КМУ, а також розпорядження КМУ про призначення позивача на посаді начальника ДП «Південна залізниця». Відповідачем ДП «Південна залізниця» нараховувалась та здійснювалась виплата заробітної плати, виконувались розпорядження та вказівки державного органу управління, а тому ДП «Південна залізниця» не може нести цивільно-правову відповідальність перед відповідачем. Вказала, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не входить до структури заробітної плати, а за своєю природою є санкцією, тобто певним негативним наслідком, у разі невиконання цивільно-правового обов`язку. Позовна давність не застосовується лише у разі пред`явлення працівником позову про стягнення належної йому заробітної плати (т.1 а.с.129-134). 08.12.2020 представник відповідача подала зустрічний позов до [PERSON] , в якому просила стягнути з [PERSON] податок з доходів фізичних осіб у сумі 161 401 грн. 08 коп., 1,5% військового збору у сумі 13 450 грн. 09 коп., а також судовий збір у сумі 2622, 78 грн. (т.1 а.с.154-159). 17.12.2020 представник позивача подала відповідь на відзив, у якому вказала, що єдиним можливим способом виконання судового рішення про поновлення на роботі є видання саме відповідачем ДП «Південна залізниця» наказу про поновлення [PERSON] на посаді, а також внесення відповідного запису до трудової книжки та допуск до роботи. Вказала, що за виконавчим листом №640/10761/14-ц, виданим Київським районним судом м. Харкова від 05.12.2017р. відповідач є боржником. За вказаним виконавчим листом 03.01.2018 відкрите виконавче провадження [NUMBER], яке триває. Відповідач є юридичною особою, що несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, однак, не вчинив жодних дій спрямованих на поновлення позивача на посаді, зволікає у виконанні рішення суду, що набуло законної сили та підлягає безумовному виконанню на всій території України. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, незаконно позбавленого можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст. 233 КЗпП України (т.1 а.с.173-181). 22.12.2020 суду надійшло пояснення за позовом третьої особи - Мінінфраструктури. Так, представник Мінінфраструктури Лов`як С.С проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що ДП «Південна залізниця» входить до сфери управління Мінінфраструктури. З 16.07.2014 відповідач перебуває в стані припинення, а тому повноваження щодо управління справами ДП «Південна залізниця» перейшли до Комісії з ліквідації. Мінінфраструктури в межах компетенції вжиті всі можливі заходи з метою виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 про поновлення позивача на роботі. Доказів затримки виконання КМУ рішення суду від 07.11.2017 матеріали справи не містять (т.1 а.с.233-236). 29.12.2020 представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив. Вказала, що ДП «Південна залізниця» є неналежним відповідачем, оскільки до його компетенції не входить питання про поновлення на роботі позивача. Вимоги позивача про стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 у справі № 640/10761/14-ц виконані у повному обсязі (т.2 а.с.1-5). 04.01.2021 представник позивача подала пояснення в порядку п.3 ч.1 ст. 43 ЦПК України, в якому зазначила, що виконавче провадження [NUMBER] триває; у вказаному провадження боржником є ДП «Південна залізниця»; посилання відповідача на відсутність його вини у поновленні позивача на посаді начальника ДП «Південна залізниця» безпідставні, оскільки позивач має безумовне право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі; визнання ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 відповідача належним боржником (т.2 а.с.29-32). 15.01.2021 представник третьої особи КМУ - Богуцька В.В. подала пояснення, у яких проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність трудових правовідносин між КМУ та позивачем; ненадання позивачем доказів продовження терміну дії контракту №4-ІV чи укладення нового контракту (т.2 а.с.42-48). 16.02.2021 представник відповідача подала пояснення, в яких вказала, що ДП «Південна залізниця» є неналежним боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду від 07.11.2017, оскільки до його компетенції не входить питання про поновлення позивача на роботі; одноособове виконання відповідачем рішення суду в частині поновлення позивача на посаді неможливе, оскільки йому має передувати видача відповідних розпорядчих документів КМУ, Мінінфраструктури (т.2 а.с.62-66). 12.03.2021р. у прийняття зустрічного позову ДП «Південна залізниця» відмовлено (т.2 а.с.106). 12.03.2021 ухвалою Київського районного суду м. Харкова підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.109). В судових засіданнях сторони та їх представники підтримали доводи своїх вимог та заперечень, та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у заявах по суті, поданих у справі. У подальшому подали заяви про розгляд справи за своєї відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце даного судового засідання, клопотань про відкладення судового розгляду не подавали, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, суд доходить наступного: Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 07.11.2017 рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/10761/14-ц позов [PERSON] до КМУ, Мінінфрастурктури, ДАЗТУ, ДП Південна залізниця», ПАТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним рішення, скасування розпорядження та наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та визнання діючим контракту задоволений частково. Визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади начальника ДП «Південна залізниця». Визнано незаконним та скасоване розпорядження КМУ від 27.05.2014 № 514-р. Визнаний незаконним та скасований наказ Мінінфраструктури від 03.06.2014 № 90-О. Визнаний незаконним та скасований наказ ДАЗТУ від 03.06.2014 № 702/ос. Визнано незаконним та скасований наказ (розпорядження) ДП «Південна залізниця» від 03.06.2014 № 201/ос. [PERSON] поновлений на посаді начальника ДП «Південна залізниця» з 03.06.2014. Визнаний діючим контракт № 4-IV з начальником ДП «Південна залізниця», що є у державній власності, від 28.05.2013. Стягнутий з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь [PERSON] розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.06.2014 по 07.11.2017 (день ухвалення рішення про поновлення на роботі) у сумі 921095,70 грн. Допущене негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення з ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за один місяць в розмірі 22322,80 грн. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди відмолено (т.1 а.с.14-20). 15.12.2017 додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова резолютивна частина рішення від 07.11.2017 доповнена абзацом наступного змісту: «В задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення його на посаді директора Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 03.06.2014 відмовити.» (т.1 а.с.21-22). 12.04.2018 постановою апеляційного суду Харківської області рішення суду першої інстанції змінене. Зменшений розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 921095,70 грн. до 896672,65 грн. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 в частині стягнення з ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за один місяць в розмірі 22322,80 грн. скасоване і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх фактичним виконанням. В іншій частині рішення залишене без змін (т.1 а.с.23-34). 16.03.2020 постановою Верховного Суду рішення Київського районного суду м.Харкова від 07.11.2017 в частині, що змінена апеляційним судом, та постанова апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 залишені без змін (т.1 а.с.35-44). Положеннями ст. 118 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується негайно. Аналогічне положення міститься також у ст. 235 КЗпП України. Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Термін «негайно», в даному випадку, означає невідкладно, без будь-яких зволікань та не зважаючи на те, чи ініційовано примусове виконання рішення суду чи ні, адже саме по собі рішення суду вже є підставою для його виконання. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як вбачається з роз`яснень, наведених у п. 34 постанови пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 у справі № 465/4679/16, від 26.02.2020 у справі №702/725/17. У разі несвоєчасного несвоєчасному поновлення працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядає трудовий спір, до дня його фактичного виконання. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17. Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін, що вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції». Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»). Саме на державу покладений обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справах «Ромашов проти України», «Дубенко проти України», «Козачек проти України») Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справах «Сокур проти України» та «Кищук проти України»). Аналіз зазначених правових норм та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Стосовно посилань ДП «Південна залізниця», що воно є неналежним відповідачем по справі суд зазначає: Боржником у виконавчому провадженні [NUMBER] щодо виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді є відповідач ДП «Південна залізниця» (т.1 а.с.184-187). Таким чином, повноваження видати наказ про поновлення позивача на посаді покладено саме на ДП «Південна залізниця». Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці. Згідно ч.3, ч.4 ст. 65 ГК України, для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Відповідно до ч.5 ст. 74 ГК України, держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов`язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами. У відповідності до пунктів 4.1., 4.4. та 4.6. Статуту ДП «Південна залізниця», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 212 від 10.04.2012, відповідач є юридичною особою, яка несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного їй майна згідно з чинним законодавством. Залізниця має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем в судових органах відповідно до чинного законодавства України (т.1 а.с.200-217). Згідно п. 18 Контракту № 4-IV від 28.05.2013, заробітна плата керівникові (позивачу) нараховується за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності (т.1 а.с.188-199). Таким чином, державне підприємство, керівником якого був позивач, є окремою юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Держава та Міністерство інфраструктури України, з яким укладався контракт з позивачем, не несуть відповідальності за зобов`язаннями державного підприємства, зокрема щодо умов оплати праці позивача. Ані чинним законодавством, ані укладеним між сторонами контрактом, в якому визначені умови оплати праці, не передбачено обов`язку Міністерства інфраструктури України, як уповноваженого органу управління, виплачувати заробітну плату позивачу. Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.08.2019 у справі № 760/9239/16-ц. Таким чином, оскільки саме відповідач у межах повноважень без поважних причин не видав наказ про поновлення позивача на роботі на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 у справі № 640/10761/14-ц, на нього має бути покладена відповідальність за статтею 236 КЗпП України. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.04.2019 у справі № 711/8446/16-ц. Стосовно посилань відповідача на недотримання позивачем строку звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, суд зазначає: Відповідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат (рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013). Положеннями ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч.1 ст.1Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995р. (далі: ЗУ № 108/95-ВР) передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст. 94 КЗпП України та ч.1 ст. 1 ЗУ № 108/95-ВР як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.051996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, незаконно позбавленого можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином, згідно ст. 236 КЗпП проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Положення ст. 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст. 233 КЗпП України. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 ст.233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем рішення про поновлення на роботі. Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17; від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19; від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16),від 08.10.2019 у справі №826/8353/17 та від 30.04.2020 у справі № 260/1424/18. Таким чином, твердження відповідача щодо недотримання позивачем тримісячного строку звернення до суду та необхідності застосування позовної давності є помилковими. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення; встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц, від 27.06.2019 року у справі №821/1678/16, від 25.07.2019 у справі № 2а-3138/10/0370. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом ст. 236 КЗпП України слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15). Станом на час звернення [PERSON] до суду з позовною заявою рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 в частині поновлення його на посаді не виконане. При цьому, жодних дій, спрямованих на поновлення позивача на посаді, відповідач не вчинив. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2017 у справі № 640/10761/14-ц за період з 08.11.2017 (наступний день після ухвалення судового рішення) по 17.08.2020 (день звернення до суду з позовною заявою), тобто за 694 робочі дні вимушеного прогулу. Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі: Порядок). Згідно п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки ДП «Південна залізниця» від 14.05.2020, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення 03.06.2014 складав 140,40 грн. (а.с.45). Таким чином за період затримки виконання судового рішення позивачу належить до виплати 97 437,60 грн. (694 дні х 140,40 грн. = 97 437,60 грн.). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно ст. 76 ЦПК України, доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Позивачем надано суду достатні докази, якими підтверджується обґрунтованість позовних вимог, в той час як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви Позивачем сплачений судовий збір у сумі 974,37 грн. який, зважаючи на задоволення позову у повному обсязі, підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved