Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працює інженером з автоматизації систем управління повітряним рухом 2 категорії групи ТОР засобів автоматизації служби аеронавігаційного обслуговування повітряного руху Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. 26 листопада 2021 року повідомленням від 25 листопада 2021 року її було попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у разі ненадання до 06 грудня 2021 року інформації щодо наявності документів, які підтверджують проходження профілактичного щеплення проти COVID-19, або документів, які підтверджують отримання повного курсу, або однієї дози вакцини від COVID-19, довідки у разі наявності абсолютних протипоказань, або довідки про одужання від COVID-19. 08 грудня 2021 директором Дніпровського регіонального структурного підрозділу [PERSON] видано наказ №1012/о від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників служби зв`язку, навігації та спостереження Дніпровського РСП», яким на виконання окремого доручення в.о. директора Украероруху від 18 листопада 2021 року №62 її було відсторонено з 09 грудня 2021 року від роботи без збереження заробітної плати на період дії карантину, встановленого постановою №1236 або надання працівником довідку про щеплення. Звертає увагу, що такої підстави відсторонення, як відмова виконувати розпорядження державного органу, нормами ст. 46 КЗпП України не передбачено, а відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, у тому числі зазначеною статтею, а ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» на яку відповідач посилається у наказі про відсторонення, до обов`язкових профілактичних щеплень не віднесено щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, отже воно не є обов`язковим. Вказує, що жодним законом не передбачено порядку відсторонення від роботи через відсутність щеплення та обов`язковості щеплення від респіраторної хвороби COVID-19. Зазначає, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова КМУ і Наказ МОЗ. Крім того, посилається, що з метою дотримання норм ст. 32 КЗпП України повідомлення її про зміну істотних умов праці мало відбутися не пізніше ніж за два місяці до відсторонення від роботи, але її було повідомлено тільки 26 листопада 2021 року, а відсторонено 09 грудня 2021 року. Зазначає, що у спірному наказі відсутнє посилання на зафіксований у встановленому законом порядку факт її відмови від профілактичного щеплення від COVID-19, що є порушенням вимог ч. ч. 2, 6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Посилається на те, що вимога відповідача до неї надати відомості що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням ст. 19 Конституції України. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ №1012/о від 08 грудня 2021 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Про відсторонення від роботи працівників служби зв`язку, навігації та спостереження Дніпровського РСП», в частині щодо відсторонення її від роботи, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2021 року по день ухвалення рішення або допущення до роботи, та стягнути судові витрати і витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07\~лютого 2022\~року представником\~відповідача було\~подано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~у якому\~він просив\~суд відмовити\~у позовних\~вимогах в\~повному обсязі,\~в обґрунтування\~зазначив,\~що 26\~листопада 2021\~року позивача\~повідомленням №23.2-34/60/21\~від 26\~листопада 2021\~року було\~попереджено про\~відсторонення від\~роботи без\~збереження заробітної\~плати у\~разі ненадання\~до 06\~грудня 2021\~року інформації\~щодо наявності\~документів,\~що підтверджують\~проходження профілактичного\~щеплення проти\~COVID-19,\~або документів,\~які підтверджують\~отримання повного\~курсу,\~або однієї\~дози вакцини\~від COVID-19,\~довідки у\~разі наявності\~абсолютних протипоказань,\~або довідки\~про одужання\~від COVID-19.\~Позивач надала\~свої заперечення\~на попередження\~від 01\~грудня 2021\~року та\~отримала на\~них відповідь\~від 07\~грудня 2021\~року.\~08\~грудня 2021\~року був\~складений акт\~«Про відмову\~або ухилення\~від проведення\~обов`язкових профілактичних\~щеплень від\~COVID-19»,\~в якому\~позивач написала\~заперечення:\~«зі змістом\~акта не\~згодна,\~прикладаю заяву\~на одному\~листі».\~На зазначену\~заяву була\~надана відповідь\~№23.1-08/576/21\~від 16\~грудня 2021\~року,\~яка була\~надіслана поштою\~ [PERSON] ,\~але повернута\~за закінченням\~терміну зберігання.\~Оскільки позивачем\~не було\~надано жодного\~із зазначених\~документів,\~то 08\~грудня 2021\~року директором\~Дніпровського РСП\~Струтинським О.Г.\~видано наказ\~№1012/о\~від 08\~грудня 2021\~року «Про\~відсторонення від\~роботи працівників\~служби зв`язку,\~навігації та\~спостереження Дніпровського\~РСП»,\~яким відповідно\~до окремого\~доручення в.о.\~директора Украероруху\~від 18\~листопада 2021\~року №62,\~відсторонено з\~09\~грудня 2021\~року від\~роботи без\~збереження заробітної\~плати,\~в тому\~числі [PERSON] ,\~на період\~дії карантину,\~встановленого постановою\~№1236,\~або до\~надання працівником\~відповідної довідки\~про щеплення,\~а з\~наказом позивач\~була ознайомлена\~08\~грудня 2021\~року.\~Зазначає,\~що з\~аналізу ст.\~46\~КЗпП України\~у системному\~логічному зв`язку\~з частиною\~2\~статті 12\~ЗУ «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб»,\~вбачається,\~що ч.\~2\~ст.\~12\~вказаного Закону\~саме і\~є саме\~тим іншим\~випадком,\~передбаченим законодавством,\~коли допускається\~відсторонення працівника\~від роботи\~у разі\~відмови або\~ухилення від\~обов`язкових профілактичних\~щеплень в\~порядку,\~встановленому законом,\~отже посилання\~позивача на\~те,\~що ст.\~46\~КЗпП України\~не передбачає\~право роботодавця\~відсторонити працівника\~через відмову\~вакцинуватися від\~COVID-19,\~є необґрунтованими.\~Вказує,\~що доводи\~позивача про\~те,\~що ч.\~1\~ст.\~12\~ЗУ «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб» не\~передбачено обов`язкового\~щеплення проти\~коронавірусної хвороби\~COVID-19,\~оскільки частина\~2\~цієї ж\~статті визначає,\~що працівники\~окремих професій,\~виробництв та\~організацій,\~діяльність яких\~може призвести\~до зараження\~цих працівників\~та (або)\~поширення ними\~інфекційних хвороб,\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням\~також проти\~інших відповідних\~інфекційних хвороб\~не відповідає\~дійсності,\~оскільки гостра\~респіраторна вірусна\~інфекція COVID-19\~відповідно до\~Переліку особливо\~небезпечних,\~небезпечних інфекційних\~та паразитарних\~хвороб людини\~і носійства\~збудників хвороб,\~затвердженого наказом\~МОЗ України\~від 19\~липня 1995\~року №133\~зі змінами,\~внесеними наказом\~МОЗ України\~від 25\~лютого 2020\~№521\~«Про внесення\~зміни до\~Переліку особливо\~небезпечних,\~небезпечних інфекційних\~та паразитарних\~хвороб людини\~і носійства\~збудників цих\~хвороб»,\~внесена до\~цього переліку\~як особливо\~небезпечна інфекційна\~хвороба.\~За Переліком\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~затвердженим наказом\~МОЗ України\~від 04\~жовтня 2021\~№2153,\~зареєстрованим в\~Міністерстві юстиції\~України 07\~жовтня 2021\~року за\~№1306/36926,\~(зі\~змінами внесеними\~наказом МОЗ\~України від\~01.11.2021р.\~№2393)\~обов`язковим\~профілактичним щепленням\~проти гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-СоV-2,\~на період\~дії карантину,\~встановленого КМУ,\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-СоV-2,\~підлягають працівники,\~зокрема,\~підприємств,\~установ та\~організацій,\~включених до\~Переліку об`єктів\~державної власності,\~що мають\~стратегічне значення\~для економіки\~і безпеки\~держави,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~04\~березня 2015\~року №83,\~до якого\~включено Державне\~підприємство обслуговування\~повітряного руху\~України (Украерорух).\~Посилається,\~що постановою\~КМУ від\~20\~жовтня 2021\~№1096\~були внесені\~зміни та\~доповнення до\~постанови КМУ\~від 09\~грудня 2020\~№1236\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-СоV-2»,\~відповідно до\~п.\~41-6\~якої зобов`язано\~керівників державних\~органів (державної\~служби),\~керівників підприємств,\~установ та\~організацій забезпечити:\~1)\~контроль за\~проведенням обов`язкових\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~працівниками та\~державними службовцями,\~обов`язковість профілактичних\~щеплень яких\~передбачена переліком\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~затвердженим наказом\~МОЗ України\~здоров`я від\~4\~жовтня 2021\~р.\~№ 2153\~(далі\~-\~перелік);\~2)\~відсторонення від\~роботи (виконання\~робіт)\~працівників та\~державних службовців,\~обов`язковість профілактичних\~щеплень проти\~COVID-19\~яких визначена\~переліком та\~які відмовляються\~або ухиляються\~від проведення\~таких обов`язкових\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~відповідно до\~статті 46\~КЗпП України,\~ч.\~2\~ст.\~12\~ЗУ «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб» та\~ч.\~3\~ст.\~5\~ЗУ «Про\~державну службу»,\~крім тих,\~які мають\~абсолютні протипоказання\~до проведення\~таких профілактичних\~щеплень проти\~COVID-19\~та надали\~медичний висновок\~про наявність\~протипоказань до\~вакцинації проти\~COVID-19,\~виданий закладом\~охорони здоров`я;\~3)\~взяття до\~відома,\~що:\~на час\~такого відсторонення\~оплата праці\~працівників та\~державних службовців\~здійснюється з\~урахуванням ч.\~1\~ст.\~94\~КЗпП України,\~ч.\~1\~ст.1\~ЗУ «Про\~оплату праці»\~та ч.\~3\~ст.\~5\~ЗУ «Про\~державну службу»;\~відсторонення працівників\~та державних\~службовців здійснюється\~шляхом видання\~наказу або\~розпорядження керівника\~державного органу\~(державної\~служби)\~або підприємства,\~установи,\~організації з\~обов`язковим доведенням\~його до\~відома особам,\~які відсторонюються;\~строк відсторонення\~встановлюється до\~усунення причин,\~що його\~зумовили.\~Вказує,\~що в\~цьому випадку\~відсутнє порушення\~права позивача\~на працю,\~передбачене ст.\~43\~Конституції України,\~оскільки трудові\~відносини між\~нею та\~Державним підприємством\~обслуговування повітряного\~руху України\~(Украерорух)\~в особі\~Дніпровського регіонального\~структурного підрозділу\~не припинені,\~а обмеження\~цього права\~було законним\~та відповідало\~пріоритету забезпечення\~життя,\~здоров`я\~і безпеки\~людини.\~Зазначає,\~що тимчасове\~увільнення працівника\~від виконання\~ним його\~трудових обов`язків\~в порядку\~відсторонення від\~роботи (на\~умовах та\~підставах встановлених\~законодавством)\~за своєю\~суттю не\~є зміною\~умов праці,\~а є\~лише тимчасовим\~заходом і\~має чітко\~визначені умови\~подальшого допуску\~до роботи,\~відбувається не\~в результаті\~чи внаслідок\~змін в\~організації виробництва\~та праці\~чи змін\~істотних умов\~праці.\~На період\~усунення від\~роботи за\~працівником зберігається\~його робоче\~місце,\~посада,\~система та\~розмір оплати\~праці,\~а тому\~правило,\~передбачене ст.\~103\~КЗпП України,\~на спірні\~правовідносини не\~поширюється.\~Крім того,\~вказує,\~що для\~відсторонення від\~роботи (на\~умовах та\~підставах встановлених\~законодавством)\~достатньо зафіксувати\~факт ухилення\~від обов`язкових\~профілактичних щеплень,\~а саме\~не надання\~інформації щодо\~наявності документів,\~які підтверджують\~проходження профілактичного\~щеплення проти\~COVID-19,\~або документів,\~які підтверджують\~отримання повного\~курсу,\~або однієї\~дози вакцини\~від COVID-19,\~довідки у\~разі наявності\~абсолютних протипоказань\~або довідки\~про одужання\~від COVID-19,\~а факт\~ухилення був\~зафіксований 08\~грудня 2021\~року актом\~«Про відмову\~або ухилення\~від проведення\~обов`язкових\~профілактичних щеплень\~від COVID-19»\~(рег.\~№23.1-12/12/21\~від 08.12.2021р.).\~Щодо незаконності\~вимог відповідача\~про надання\~документу на\~підтвердження наявності\~обов`язкового\~профілактичного щеплення\~проти COVID-19,\~або довідки\~про протипоказання\~до вакцинації\~проти COVID-19 представник відповідача стверджував, що інформація про сертифікат вакцинації від COVID-19 та щеплення в переліку інформації, що підпадає під поняття лікарської таємниці в розумінні ч. 1 ст. 286 ЦК України, немає. Такий сертифікат підтверджує лише певний факт, а саме факт вакцинації. Згідно з пунктом 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2», затвердженої наказом МОЗ України від 02.11.2021 №2394, анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми №028-1/о. Додаток до форми №028-1/о не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. Із зазначеного слід дійти висновку, що лише додаток до довідки про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 містить інформацію, яка підпадає під поняття лікарської таємниці, проте він не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. Вказує, що вимога відповідача до позивача надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, зокрема, сертифікат або довідку про абсолютні протипоказання до такого щеплення, яка викладена у повідомленні №23.2-34/60/21 від 26.11.2021 року, не порушує права позивача на таємницю про стан її здоров`я. Також вказує, що оскільки позивач правомірно була відсторонена від роботи, у зазначений період трудових обов`язків не виконувала, тому відсутні підстави для стягнення невиплаченої зарплати за період її відсторонення від роботи. Вважає, що витрати за надання правової допомоги не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні данні про участь адвоката, акт здачі-приймання наданих послуг за договором про надання юридичних послуг №48 від 23 грудня 2021 року у додатках не вказаний, факт оплати не підтверджений. 30 травня 2022 року представником відповідача було подано до суду пояснення до відзиву на позовну заяву, у якому він просив суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі, в обґрунтування зазначив, що відповідно до окремого доручення в.о. директора Украероруху №6 від 28 лютого 2022 року «Про призупинення дії окремого доручення від 18 листопада 2021 року №62», на виконання наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року №380 «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153» і з урахуванням указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» доручено призупинити дію окремого доручення від 18 листопада 2021 року №62 по підприємству з 25 лютого 2022 року до завершення воєнного стану в Україні, а наказом Дніпровського РСП від 30 березня 2022 року №167/о «Про допуск до роботи» допущено до роботи [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №130/3548/21 за позовом [PERSON] до АО «Укрзалізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. 23 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про відстрочення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомила, лише 30 серпня 2022 року надавала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, лише представником відповідача 30 серпня 2022 року подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив у позові відмовити у повному обсязі. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом Законів про працю України, тому при ухваленні рішення, суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що 26 листопада 2021 року [PERSON] була ознайомлена з попередженням про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, яким було доведено до її відома те, що з 09 грудня 2021 року відповідно до вимог Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236», щеплення проти COVID-19 для працівників є обов`язковим, та з проханням до 06 грудня 2021 року надати інформацію щодо наявності документів, які підтверджують проходження профілактичного щеплення проти COVID-19; інформації щодо наявності документів, які підтверджують отримання повного курсу або однієї дози вакцини від COVID-19; довідки у разі наявності абсолютних протипоказань; довідки або сертифікату про одужання від COVID-19. Також проінформовано про відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року у разі ненадання відповідних документів до 06 грудня 2021 року (а. с. 36). Матеріалами справи підтверджено, що 30 листопада 2021 року [PERSON] на ім`я директора Дніпровського РСП Керівника структурних підрозділів Східного регіону [PERSON] було надано заперечення на попередження про відсторонення від роботи (а. с. 37-44). Також судом встановлено, що 07 грудня 2021 року Дніпровським РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України [PERSON] було надано відповідь на заперечення на попередження про відсторонення від роботи (а. с. 45). Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2021 року щодо [PERSON] було складено акт №23.1-12/12/21 про відмову або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19, в якому зазначено, що [PERSON] було повідомлено про відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 (однією чи двома дозами) за відсутності медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, або довідки про одужання від COVID-19, яка дозволятиме упродовж 90 діб без обмежень працювати. Також вказано, що 26 листопада 2021 року [PERSON] було вручено письмове попередження про відсторонення від роботи і запропоновано у найкоротші терміни виконати вимоги нормативних документів щодо обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19, проте станом на 08 грудня 2021 року працівником до адміністрації підприємства не надані документи щодо профілактичного щеплення проти COVID-19 (однією чи двома дозами), або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, або довідки про одужання від COVID-19, тому працівник вважається таким, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Крім того, [PERSON] було повідомлено, що після усунення обставин, що зумовили відсторонення від роботи (закінчення дії карантину або отримання щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, працівник може бути допущений до роботи (а. с. 46-47). Судом встановлено, що 09 грудня 2021року на підставі наказу Дніпровського РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України №1012/о від 08 грудня 2021 року [PERSON] з 09 грудня 2021 року була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на період дії карантину, встановленого Постановою №1236, або до надання працівником довідки про щеплення (а. с. 14). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, всі органи і посадові особи держави Україна без будь-яких застережень та незалежно від будь-яких цілей, причин чи суспільного або особистого інтересу, повинні діяти строго у відповідності до Конституції та не мають повноважень виходити за межі норм Конституції, навіть якщо вони керуються законом, оскільки закон також не має суперечити Конституції. Зі змісту постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України» вбачається, що при здійсненні правосуддя, у разі, якщо діючий закон чи нормативно-правовий акт суперечить Конституції України в усіх необхідних випадках слід безпосередньо застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Статтею 49 Конституції України встановлено, що держава, зокрема, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя. Відповідно до ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Підпунктом «й» ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що головний державний санітарний лікар України у разі введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму надзвичайного стану вносить центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, обґрунтоване подання для прийняття рішення щодо звернення до Кабінету Міністрів України з пропозицією про встановлення карантину. У поданні зазначаються: період і межі території встановлення карантину; перелік проведення необхідних профілактичних, протиепідемічних та інших заходів, які можуть бути проведені у зв`язку з введенням режиму надзвичайного стану і встановленням карантину, виконавці цих заходів; вичерпні тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб, додаткові обов`язки, що покладаються на них. Зі змісту правової позиції Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні Великої Палати КС України від 28 серпня 2020 року по справі за №1-14/2020(230/20), за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови КМ України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого п. 2 розділ ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» вбачається, що згідно зі ст. 64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені 24, 25,27, 28,29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. За змістом ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. У пунктах «а», «б» статті 10 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Пунктом 41-6\~постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 09\~грудня 2020\~року №1236\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»,\~який набрав\~чинності з\~08\~листопада 2021\~року,\~керівникам державних\~органів (державної\~служби),\~керівникам підприємств,\~установ та\~організацій визначено\~забезпечити:\~1)\~контроль за\~проведенням обов`язкових\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~працівниками та\~державними службовцями,\~обов`язковість\~профілактичних щеплень\~яких передбачена\~Переліком професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням\~№2153;\~2)\~відсторонення від\~роботи (виконання\~робіт)\~працівників та\~державних службовців,\~обов`язковість\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~яких визначена\~Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. За змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Нагальна необхідність вжиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, зазначений Перелік передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Отже, фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Тобто, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який і входить до переліку затвердженого наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входить повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції. Відповідно до п. 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 року № 551), щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з якимись датами, є незаконним. Сама по собі й вимога відповідача надати позивачу докази проведення щодо неї щеплень є незаконною та порушує ст. 3 Конституції України, за якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Положення п. 5 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, він однозначно є безпідставним та підлягає скасуванню. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час МОЗ України не затверджувало на цей час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зазначає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зазначає, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що вона, працюючи інженером з автоматизації систем управління повітряним рухом 2 категорії групи ТОР засобів автоматизації, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку. Крім того, на думку суду позивач має можливість уникнути ризиків зараження інших осіб, дотримуючись встановлених карантинних заходів. Суд вважає вимоги позивача правомірними в частині визнання незаконним та скасування наказу №1012/о від 08 грудня 2021 року про її відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19, оскільки відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема також і статтею 46 КЗпП, а тому невиконання вимог керівника не може бути підставою відсторонення працівника. Встановивши зазначені обставини, суд вважає, що вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу №1012/о від 08 грудня 2021 року в частині відсторонення її від роботи підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд) у кожній ситуації, де має місце застосування положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції (далі Перший Протокол) досліджує, наскільки було дотримано державною владою справедливий баланс між інтересами суспільства і вимогами захисту приватних інтересів окремої особи. Встановлюючи наявність згаданої пропорційності, Європейський суд виходить з того, що втручання в право безперешкодного користування майном має супроводжуватися дотриманням «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Зокрема вимагається, щоб існувала розумна пропорційність між вжитими державою заходами щодо обмеження права власності та метою, на яку вони були спрямовані (рішення Європейського суду у справах «Pressos Compania Naviera S.A. and others v. Belgium», «Sporrong and Lonnroth v. Sweden», «Chassagnou and others v. France», «The Former King of Greece and others v. Greece»). Відсутність адекватної компенсації розглядається Європейським судом як індивідуальний і надмірний тягар, що порушує необхідний баланс, оскільки позбавлення власності без виплати розумного відшкодування, як правило, складає непропорційне втручання, яке не може вважатися виправданим згідно із ст.1 Першого Протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду у справах «Amirkhanyan v. Armenia», «Barcza and Others v. Hungary», «Brumarescu v. Romania», «B.K.M. Lojistic Tasimacilik Tigaret Limited Sirketi v. Slovenia»). Суд вважає, що відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати, фактично позбавило право позивача на користування її майном, тобто заробітною платою, при цьому будь-якої компенсації від Держави, або від інших державних та приватних установ позивач не отримала. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц. Як визначено в частині першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). Розрахунок такої здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. Судом було встановлено, що з 09 грудня 2021 року з дня відсторонення від роботи позивача, їй було призупинено виплату заробітної плати. Також судом встановлено, що згідно зі змістом наказу Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 30 березня 2022 року №167/о «Про допуск до роботи» [PERSON] було допущено до роботи з 25 лютого 2022 року. При цьому суд звертає увагу, що датою наказу, на підставі якого [PERSON] було допущено до роботи є 30 березня 2022 року. Таким чином,\~хоча в\~наказі про\~допуск до\~роботи позивача\~відповідачем і\~було вказано\~дату з\~якої [PERSON] допущено - 25 лютого 2022 року, але матеріали справи не містять доказів щодо інформування позивача про цю обставину, або що [PERSON] фактично приступила до роботи саме з 25 лютого 2022 року, а тому, враховуючи недоведеність дати допуску до роботи, яку зазначено в тексті наказу, суд вважає фактичною датою допуску позивача до роботи саме дату наказу Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 30 березня 2022 року №167/о «Про допуск до роботи». При розрахунку середньомісячної заробітної плати, суд виходить з останніх двох місяців, які передували відстороненню від роботи. З довідки №143 від 08 грудня 2021 року про заробітну плату та інші доходи [PERSON] , яка працює в установі Дніпровський РСП Украероруху на посаді інженера автоматизованих систем управління повітряним рухом 2 категорії вбачається, що вона отримала у жовтні 2021 року заробітну плату у розмірі 14\~805,18 грн. та у листопаді 2021 року 13\~879,87 грн. (а. с. 16). Відповідно до п. п. 5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Середньоденний заробіток позивачки склав 682,98 грн. (14 805,18 + 13 879,87 = 28\~685,05 : 42). Кількість робочих днів за вказаний період відсторонення від роботи (з 09 грудня 2021 року по 30 березня 2022 року) складає 76 робочих дні. Отже, невиплачена заробітна плата за час незаконного відсторонення від роботи позивача за період з 09 грудня 2021 року по 30 березня 2022 року становить 51 906,48 грн. (682,98 грн. х 76 робочих дні). При цьому, указаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів. Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів - слід допустити до негайного виконання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 1 984,80 грн. Також ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем було заявлено орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 5\~000 грн. При цьому позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження понесення нею таких витрат на правову допомогу. Відсутній договір з адвокатом та інші докази, з яких суд може об`єктивно встановити реальність судових витрат позивача в цій частині. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, вимога позивача про відшкодування судових витрат на правову допомогу в заявленому нею розмірі - 5 000 грн. не підлягає задоволенню через їх недоведеність та відсутність їх належного підтвердження та обґрунтування.

Outcome: approved