Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні літньою кухнею. Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. Згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого 10 березня 2009 року, номер витягу 22107184, виданого на підставі рішення Сторожинецького суду від 02 лютого 2009 року, позивач є одноосібним власником житлової садиби, яка розташована по [ADDRESS] , а на той час Сторожинецького району Чернівецької області. На підставі рішення виконавчого комітету Чудейської сільської ради №92 від 21 серпня 2019 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету №45 від 16 квітня 2019 року «Про присвоєння поштової адреси», внесені зміни щодо присвоєння почтової адреси зокрема: [ADDRESS] , власником якого є позивач згідно Свідоцтва про право власності від 15 жовтня 1998 року За вказаною адресою на земельній ділянці розташована садиба яка складається з: літня кухня (зазначена літ. Б, 1987 року побудована, бетон, площею 34,1 кв.м., вартістю станом на 1996 рік 3701.00 грн.), в якій тривалий час по даний час незаконно проживає цим самим володіє громадянин [PERSON] . Відповідач ніякого відношення до позивача або до сім`ї [PERSON] не має. \~ \~ \~ \~ Незважаючи на дану обставину відповідач [PERSON] незаконно заволодів літньою кухнею у ній постійно проживає, користується нею та присадибними спорудами (вбиральнею), використовує незаконно електроенергію. \~Враховуючи вищевказані\~обставини,\~позивач просить\~зобов`язати [PERSON] \~усунути та\~не чинити\~перешкод,\~які чиняться\~йому відповідачем\~у вільному\~доступі до\~літньої кухні\~(зазначена\~літ.\~Б),\~шляхом виселення з літньої кухні (або відповідачем її звільнення з літньої кухні) і передачі позивачу ключів від вхідних дверей літньої кухні, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання. Виходячи з вимог статті 280 ЦПК України суд визнає причину неявки позивача поважною та знаходить можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів проти чого не заперечує позивач. Дослідивши письмові докази, виходячи із встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин суд вважає необхідним у задоволенні позову [PERSON] відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку в [ADDRESS] згідно рішення Сторожинецького районного суду від 02.02.2009 року. Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Сторожинецьке районне бюро технічної інвентаризації» 10.03.2009 року номер витягу 22107184. Рішенням Чудейської сільської ради № 92 від 21.08.2019 року присвоєно поштову адресу « [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , 1952 року народження. Згідно довідки №2558 від 01.10.2018 року Чудейської сільської ради відповідач [PERSON] у житловому будинку, літній кухні позивача [PERSON] в [ADDRESS] та по [ADDRESS] не зареєстрований. Технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] виготовлено на замовлення [PERSON] . Згідно довідки №2559 від 01.10.2018 року Чудейської сільської ради [PERSON] є власником двох житлових будинків та літньої кухні в [ADDRESS] та по [ADDRESS] . Разом з позивачем ніхто не зареєстрований. Відповідно до довідки №1392 від 27.09.2022 року відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . В довідці №936 від 09.06.2000 року виконкому Чудейської сільської ради вказано, що відповідач [PERSON] не прописаний та ніколи не був прописаний в господарському номері позивача [PERSON] . На його родину був відкритий окремий по господарський номер. Позивач звертався до відділення поліції №1 (м. Сторожинець) ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області щодо протиправного, на його думку, заволодіння нерухомим майном родичем [PERSON] . Звернення зареєстровано відділенням поліції №1 (м. Сторожинець) 26.08.2022 року №3768. У листі відповіді №3770/123/50/01-2022 від 09.09.2022 року відділення поліції №1 (м. Сторожинець) ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області зазначено, що будь яких порушень чинного законодавства не встановлено, у зв`язку з чим перевірку припинено. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти його в оренду. Ніхто не може бути примусова позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду ( частина перша, друга цієї статті ). У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь - яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутність у них будь яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члені сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Про здійсненні своїх прав та виконані обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року ( надалі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятків випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене « згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається « необхідним у демократичному суспільстві». Вислів « згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того будь яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу « Кривіцька та Кривіцький проти України ( №8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним( суспільним, державним). Але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення ( пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно ( рішення ЄСПЛ у справах « Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року № 29979/04, Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року ( заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вкладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне права на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тобто, норми ЦК України та ЖК Української РСР не передбачають можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення ( стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України) Не є підставою для виселення членів сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого вселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Таким чином, з матеріалів справи у їх сукупності слідує, що відповідач не проживає та не зареєстрований у будинку позивача за адресою [ADDRESS] . Надані суду докази не встановлюють, які саме перешкоди чинить відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] у користуванні літньою кухнею. На підставі вищевикладеного, з огляду на фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають так, як вказані у позові обставин не підтверджені належними доказами і не вбачається вчинення перешкод відповідачем у користування літньою кухнею позивача. Вимога позивача про виселення відповідача [PERSON] в даному випадку задоволенню не підлягає, так як не підтверджено факт його проживання у літній кухні позивача [PERSON] та не встановлено наявність іншого житла у відповідача.

Outcome: dismissed