Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Безсмертного С.М. звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд застосувати наслідки нікчемності правочину - договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г, укладеного 22 жовтня 2021 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та [PERSON] ; стягнути з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на користь [PERSON] суму платежів, сплачених на виконання нікчемного правочину; вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на користь [PERSON] витрати по оплаті послуг за надання правової допомоги у розмірі 4500,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 22 жовтня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» підписано Договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г зі строком дії лізингу 24 місяці, сторонами погоджено графік та суми платежів. За умовами Договору позивач отримав в лізинг автомобіль Hyundai, модель: Sonata, 2016 рік випуску. На виконання умов договору позивач вніс авансовий платіж у розмірі 132340,50 грн. на поточний рахунок ТОВ «УЛФ-ФІНАНС». Проте, 03 листопада 2022 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» вилучив у [PERSON] предмет договору лізингу - автомобіль Hyundai. Позивач вказує, що договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним в силу ст.ст. 200, 799, ч. 2 ст.806 ЦК України. Покликаючись на положення ч. ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, позивач вважає, що застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину, відповідач має повернути позивачеві сплачені за договором фінансового лізингу кошти. Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 25 листопада 2022 року головуючим суддею визначено суддю Шролик І.С. Ухвалою судді Оболонського районного суду від 29 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху. 21 грудня 2022 року на виконання ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. 26 січня 2023 року від ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому представник товариства просила відмовити у задоволенні позову. У поданому відзиві підтверджує факт укладання Договору фінансового лізингу та сплати [PERSON] авансового платежу. Однак стверджує, що лізингоодержувачем порушені зобов`язання щодо оплати лізингових платежів, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 64040,24 грн. Лізингодавцем направлено на адресу [PERSON] повідомлення про відмову (розірвання) від договору, згідно якої Договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року вважається розірваним 09 грудня 2022 року. Того ж дня, 09 грудня 2022 року лізингодавцем вилучений предмет лізингу - автомобіль. Вказує, що законом України «Про фінансовий лізинг» визначено, що питання нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу сторонами договору вирішується на власний розсуд, на вимогу однієї із сторін такого договору. В справі відсутні докази того, що позивач під час укладення договору фінансового лізингу вимагав нотаріального посвідчення, відповідно сторони уклали договір у письмовій формі без нотаріального посвідчення, як цього вимагають норми чинного законодавства України. Звертає увагу суду, що вимога позивача про нікчемність договору, як правочину, заявлена після припинення дії договору, та обставина, що договір фінансового лізингу є таким, що припинений у грудні не є спірною. Також вказує, що немає правових підстав для повернення коштів [PERSON] , так як сплачені ним кошти зараховувались в рахунок оплати лізингових платежів за володіння і користування об`єктом лізингу. Ухвалою суду від 08 лютого 2023 року витребувано з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» виписку по Договору лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року; повний і достовірний розрахунок заборгованості за Договором лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року станом на дату звернення; повний і достовірний розрахунок внесеної суми грошових коштів за Договором лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року з інформацією про рух внесених коштів. 14 березня 2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» надійшли витребувані ухвалою суду від 08 лютого 2023 року докази. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача. Представник відповідача у судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлялися судом належним чином, причини неявки представника суду не повідомив, заяв чи клопотань не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 жовтня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» підписано Договір фінансового лізингу № 11764/10/21-Г. Строк лізингу - 24 місяці. Сторонами у договорі погоджено графік та суми платежів. Згідно Додаткової угоди № 2 до Договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» передав [PERSON] автомобіль марки Hyundai, модель: Sonata, 2016 рік випуску, VIN-код [NUMBER] . На виконання пункту 10 Договору, позивач вніс авансовий платіж в розмірі 132340,50 грн. на поточний рахунок ТОВ «УЛФ-ФІНАНС». 03 листопада 2022 Актом тимчасового вилучення майна (в межах застосування оперативно-господарських санкцій) у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті лізингових платежів, у [PERSON] вилучений автомобіль марки Hyundai, модель: Sonata, державний номер [NUMBER] , а ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» прийняло вказаний автомобіль (а.с.11). 28 листопада 2022 року відповідач направив [PERSON] повідомлення про відмову (розірваня) від Договору фінансового лізингу, в якому повідомив [PERSON] , що Договір фінансового лізингу № 11764/10-21-Г від 22 жовтня 2021 року вважається розірваним 09 грудня 2022 року (а.с.68). Судом також досліджений, наданий ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на виконання ухвали суду від 08 лютого 2023 року, розрахунок заборгованості зі сплати лізингових платежів до Договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року, з якого вбачається, що за період з 22 жовтня 2021 року по 03 жовтня 2022 року [PERSON] сплачено ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» платежі, в загальному розмір 184098,20 грн ( з яких 132340,50 грн - авансовий платіж). Спір між сторонами виник з приводу дотримання вимог чинного законодавства України при укладенні Договору фінансового лізингу. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено на підставі досліджених доказів, що укладення між сторонами Договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року відбулось без нотаріального посвідчення, вилучення у позивача предмета лізингу на підставі акту вилучення майна від 03 листопада 2022 року та фактичне перебування у відповідача після 03 листопада 2022 року. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір про фінансовий лізинг за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначені вимоги законодавства спростовують твердження представника відповідача про не обов`язковість нотаріального посвідчення оскаржуваного договору. Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та в постанові Верховного Суду у справі № 468/176/18-ц від 09 березня 2021 року. Отже, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного між ними Договору про надання фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування ст.216 ЦК України. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «УЛФ-ФІНАНС». Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК). Згідно наданого відповідачем розрахунку по заборгованості зі сплати лізингових платежів до Договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року [PERSON] на користь ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» за період з 22 жовтня 2021 року по 03 жовтня 2022 року було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 184098,20 грн. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Крім того, за змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч.1 ст.1212 ЦК України). Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав би заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1ст.1212 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч. 1 ст. 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні. Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №288/383/15-ц (провадження №61-6009св18). Таким чином, вирішуючи питання щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, одержані на виконання нікчемного договору фінансового лізингу № 11764/10/21-Г від 22 жовтня 2021 року, а тому з ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» сплачені ним за нікчемним правочином в сумі 184098,20 грн. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17, яка на підставі положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України має ураховуватися судом при застосуванні відповідних норм. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 рокугонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини друга-четверта статті 137 ЦПК України). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги № 10/22 від 27 жовтня 2022 року, додаток до договору про надання правової допомоги № 10/22 від 27 жовтня 2022 року, акт виконаних робіт з детальним описом робіт та їх вартістю, квитанція до прибуткового касового ордера № 10 від 27 жовтня 2022 року на суму 4500,00 грн. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат(установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи категорію справи, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: approved