Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

20.12.2022 позивачка [PERSON] через засоби поштового зв`язку звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] за вимогами якого просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] та на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 28.11.2008 вона уклала шлюб з громадянином російської федерації [PERSON] . Через погіршення сімейних відносин наразі шлюб між нею та відповідачем перебуває на стадії розірвання у справі № 755/12977/22 в Дніпровському районному суді м. Києва. Позивачка зазначає, що під час перебування її з відповідачем в шлюбі було придбано та набуто у власність нерухоме майно, а саме дві квартири за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що вказані квартири були придбані за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю кожного з подружжя. Будь якої окремої домовленості між нею та відповідачем щодо розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності щодо зазначених квартир немає. У той же час квартири зареєстровані за відповідачем. У досудовому порядку вона не змогла домовитись з відповідачем щодо розподілу квартир, таким чином наявний спір про право на нерухоме майно, що змусило її звернутися до суду. З посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 65, 68, 69, 70 СК України, ст. ст. 316-319, 321, 355, 368,386 ЦК України позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 року позовна заява була залишена без руху з наданням позивачці строку для усунення недоліків позову протягом семи днів з дня отримання копії ухвали (а.с. 28). Ухвалою суду від 09.01.2023 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 06.02.2023 о 9 год. 15 хв. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 84). Ухвалою суду від 06.02.2023 підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 28.03.2023 на 14.00 год. (а.с. 92). В судовому засіданні позивачка просила задовольнити позов, надала пояснення викладені у позовній заяві, додатково повідомила, що шлюб з відповідачем розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2023 у справі № 755/12977/22, яке на даний час не набрало законної сили, спірні квартири з чоловіком [PERSON] купували за спільні кошти подружжя, реєстрація квартир на ім`я відповідача відбувалася за її згоди, як дружини. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Поштова кореспонденція з процесуальними документами надсилалась на вказану у позові адресу відповідача, яка є місцем реєстрації останнього, та була повернута без вручення з довідками Укрпошти за закінченням терміну зберігання. Відзив на позов відповідач у визначений термін не надав. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, з урахуванням думки позивачки, судом протокольно постановлена ухвала про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 28 листопада 2008 року у відділі РАЦС Адміралтейського району комітету у справах РАЦС уряду Санкт-Петербурга, актовий запис № 1135 (а.с. 9-11, 22). 05.04.2012 за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованим в реєстрі за № 2605, відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 27,60 кв.м., житловою площею 15,60 кв.м. (а.с. 12, 13). Реєстрація права власності за відповідачем на квартиру за адресою: [ADDRESS] підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 11187527 від 05.04.2012 та Витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 33835086 від 13.04.2012 (а.с. 14, 15). 06.12.2019 за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басай Р.М., зареєстрованим в реєстрі за № 776, відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. (а.с. 16-19). Реєстрація права власності за відповідачем на квартиру за адресою: [ADDRESS] підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 191954415 від 06.12.2019 (а.с. 20). Отже, вищевказані квартири, що є предметом спору, придбані у період перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Відповідно положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Нормою частини 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18. Суд приймає до уваги вищевказані письмові докази на підтвердження обставин набуття права спільної сумісної власності подружжя сторін по справі на спірні квартири. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на придбані у період шлюбу з позивачкою квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За викладених обставин суд вважає за необхідне у порядку поділу майна подружжя визнати право власності за позивачкою на частку спірного нерухомого майна, а саме на частини квартир: за адресою [ADDRESS] та за адресою [ADDRESS] . Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивачки сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 12 405,00 грн. (а.с. 6, 33).

Outcome: approved