Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 06 червня 2014 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 28 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] . 18 серпня 2021 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , насідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 28 жовтня 2022 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 28 грудня 2017 року між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було укладено договір про споживчий кредит № 1788_020 (на придбання нерухомості), відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн. на строк до 28 грудня 2041 року. Крім того, на придбання спірної квартири позивачем було витрачено її особисті кошти, які вона отримала від продажу частини квартири [ADDRESS] за 900 000,00 рублів та квартири [ADDRESS] за 51 000,00 грн., а тому вважає, що є підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя. У зв`язку з чим просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 70/100 частини квартири [ADDRESS] та стягнути витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 15 серпня 20232 року постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 30 листопада 2022 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14 березня 2023 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності сторін в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 06 червня 2014 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року було розірвано (а.с. 11, 13-14). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). 28 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). 18 серпня 2021 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , насідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 51). 28 жовтня 2022 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 133). Позивач просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 70/100 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на придбання спірного майна під час перебування у шлюбі. Крім того, вважає необхідним відступити від рівності часток, оскільки на придбання спірної квартири позивачем було витрачено її особисті кошти. На підтвердження позовних вимог позивач надала суду договір купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року відповідно до якого позивач продала частину квартири [ADDRESS] за 900 000,00 рублів (а.с. 17-18), договір купівлі продажу квартири від 07 жовтня 2016 року, відповідно до якого позивач продала квартиру [ADDRESS] за 51 000,00 грн. (а.с. 19-20), копію договору про споживчий кредит № 1788_020 (на придбання нерухомості) від 28 грудня 2017 року, укладений між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн. на строк до 28 грудня 2041 року (а.с. 21-27), копію паспорту споживчого кредиту (а.с. 29-31), копію додатку до паспорту споживчого кредиту (а.с. 32-34), копію акту приймання-передачі документів на зберігання від 28 грудня 2017 року (а.с. 35), копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит станом на 28 грудня 2017 року (а.с. 36-38), копію договору поруки № 2620 від 28 грудня 2017 року, укладеного між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (а.с. 28, 39-43), копію іпотечного договору № 2619 від 28 грудня 2017 року, укладеного між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 44-48), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.49). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки твердження позивача відносно придбання спірної квартири за її особисті грошові кошти спростовуються нотаріально засвідченою заявою від 28 грудня 2017 року, відповідно до якої грошові кошти, які витрачено на придбання спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, спірна квартира придбана за кредитні кошти, отримані на підставі договору про споживчий кредит № 1788_020 (на придбання нерухомості), укладеного 28 грудня 2017 року між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України». Погашення боргу за кредитним договором, укладеного з метою покупки нерухомості в інтересах сім`ї здійснюється повністю відповідачем. Для отримання кредиту відповідач здійсним також страхування свого життя та сума щомісячного страхового платежу на період страхування становить у розмірі 3 211,02 грн. Також відповідачем було укладено договір добровільного страхування майна, та фінансового ризику, пов`язаного з втратою права власності на нерухоме майно та сума щомісячного страхового платежу становить у розмірі 2 532,17 грн. На підтвердження відзиву відповідач надав суду копію нотаріально посвідченої заяви позивача від 28 грудня 2017 року (а.с. 106), Додаткову угоду № 2 від 02 грудня 2021 року до договору добровільного страхування життя позичальника АТ «Ощадбанк» № 312340нв9ц від 02 грудня 2019 року (а.с. 107), договір № 1121/17-Из/К/01 добровільного страхування майна, та фінансового ризику, пов`язаного з втратою права власності на нерухоме майно від 27 грудня 2017 року (а.с. 108-113). Представник третьої особи скористався своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнав повністю, оскільки розподіл на частки нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності та є предметом іпотеки неможливий без згоди іпотекодержателя. Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, предметом доказування є доведення, що грошові кошти на придбання спірного майна є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України). Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . За встановлених обставин суд приходить висновку, що спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підставою для відступлення від рівності часток позивач зазначила, що на придбання спірної квартири позивачем було витрачено її особисті кошти, які вона отримала від продажу частини квартири [ADDRESS] за 900 000,00 рублів та квартири [ADDRESS] за 51 000,00 грн. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Твердження позивача, що на придбання спірної квартири нею було витрачено її особисті кошти спростовуються змістом нотаріально посвідченої заяви позивача від 28 грудня 2017 року, відповідно до якої грошові кошти, які витрачено на придбання спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 106). Отже, суд не вбачає реальних та належних підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Судом встановлено, що з 06 червня 2014 року по 20 вересня 2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Щодо твердження представника третьої особи, що розподіл на частки нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності та є предметом іпотеки неможливий без згоди іпотекодержателя, суд вважає таке. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. [...] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину». Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. За таких обставин доводи представника третьої особи про те, що майно, поділене між сторонами, є предметом іпотеки та впливає на права і обов`язки банку, є необґрунтованими і спростовуються змістом положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», з яких вбачається, що перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. З урахуванням викладеного, засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя та положень ст. 17 Сімейного кодексу України, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя частково: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В решті позовних вимог відмовити. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 5 940,57 грн. відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 422 028,50 грн. (844 057,00 грн.:2), а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 4 220,29 грн. (422 028,50 грн. х 1%).

Outcome: partial