Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

17 січня 2023 року [PERSON] (надалі також - позивач, [PERSON] ) звернувся до Новосанжарського районного суду з цивільним позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач, [PERSON] ), в якому просив: - розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25 квітня 2010 року Драбинівською сільською радою Новосанжарського району Полтавської область, про що складений актовий запис №1; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , та на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви по день повноліття; - залишити місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] , та доньки - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 січня 2023 року позовна заява залишена без руху, позивачу встановлений строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 19-20). 02 лютого 2023 року позивач усунув недоліки позовної заяви, надав до суду квитанцію про сплату судового збору (а.с. 22-23). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 25-26). Ухвалою суду від 01 березня 2023 року відкладено судове засідання, явку позивача та відповідачки в судове засідання визнано обов`язковою (а.с. 31-32). Аргументи учасників справи В обґрунтування позову [PERSON] зазначав, що разом із відповідачкою [PERSON] 25 квітня 2010 року вони зареєстрували шлюб у Драбинівській сільській раді Новосанжарського району Полтавської області, актовий запис № 1. Вказав, що від спільного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матір`ю яких у свідоцтві про народження записана відповідачка - [PERSON] . [PERSON] зазначав, що сімейне життя з [PERSON] не склалось та, що із січня 2022 року вони з відповідачкою припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Основної причиною припинення сімейних відносин є те, що відповідачка покинула сім`ю, веде аморальний, розгульний спосіб життя, не бажає виконувати своїх материнських обов`язків по відношенню до своїх дітей. Протягом сімейного життя відповідачка постійно влаштовувала вдома сварки, що негативно впливало на самопочуття дітей. На даний час стосунки відновити не можливо. Вказав, що діти проживають із ним та знаходяться на його утриманні, відповідачка добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання спільних дітей, не приймає участі у їх вихованні та із січня 2022 року жодного разу не відвідала дітей. Просив залишити дітей проживати разом із ним та стягнути аліменти з відповідачки на його користь на їх утримання. Оскільки між сторонами на даний час сімейно-шлюбні стосунки відновити не можливо та не досягнуто згоди про добровільну сплату аліментів на дітей, позивач звернувся до суду із відповідним позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, стягнути аліменти з відповідачки на утримання дітей та залишити неповнолітніх дітей проживати разом із ним. Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 02 лютого 2023 року, копія позовної заяви з додатками разом з повісткою на судове засідання отримані [PERSON] 17 лютого 2023року (а.с. 42). В ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 02 лютого 2023 року суд встановлював відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали для надання до суду відзиву на позов. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Правом подати до суду відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі строк відповідачка не скористалась. Враховуючи неподання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк, справа підлягає вирішенню на підставі наявних матеріалів. Позивач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. 16 березня 2023 року [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій також просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та приєднати до справи витяги з реєстру територіальної громади щодо зареєстрованого місця проживання його, відповідачки та їх дітей (а.с. 37-41). Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Від відповідачки 21 лютого 2023 року (а.с. 29) та 14 березня 2023 року (а.с. 36) до суду надійшли заяви про розгляд справи без її участі, в якій [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Частиною 1 статті 223 ЦПК України, передбачено неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 25 квітня 2010 року Драбинівською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис № 1 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мають спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про народження від 15 липня 2017 року серії [NUMBER] (а.с. 11), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про народження від 11 жовтня 2010 року серії [NUMBER] (а.с. 10). Також, із матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим та фактичним місцем проживання дітей є місце проживання їх із батьком - [ADDRESS] (а.с. 39-40). Поряд з цим, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що сторони припинили подружні стосунки, вони не дійшли згоди щодо добровільної сплати аліментів відповідачкою, [PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та залишення проживання дітей із батьком. Надаючи оцінку позовним вимогам [PERSON] , суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу Згідно з частиною 1 статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно зі статтею 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до частини 4 статті 56 СК України, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України (надалі також - СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог частини 1 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно з частиною 2 статті 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Щодо вимог про залишення проживання дітей із позивачем Відповідно до частини 2 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Згідного з частиною 8 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною 9 статті 7 СК України, передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з частиною 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з вимогою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, номер судового провадження 61-14859ск19. Висновки щодо правозастосування Вирішуючи позовну вимогу про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступного. Враховуючи, що сторони припинили подружні стосунки, спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, сім`я фактично розпалась та її відновлення неможливе, й відповідачка проти задоволення позовних вимог не заперечувала, є підстави для розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Оскільки позивач наполягав на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Згідно з пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню у повному обсязі. Надаючи оцінку позовним вимогам про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, суд зазначає таке. Суд враховує матеріальне становище дітей, які є малолітніми, та не мають самостійного заробітку чи доходу. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебувають на утриманні батька - [PERSON] . Відповідачкою даного факту не спростовано. Враховуючи те, що відповідачка є особою працездатного віку, зважаючи на наявний обов`язок в обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідачкою до суду не надано доказів неможливості надання матеріальної допомоги дітям. Отже, з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , та на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Згідно зі статтею 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Отже, позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей підлягають задоволенню у повному обсязі. Надаючи оцінку позовним вимогам про залишення малолітніх дітей проживати разом із позивачем, суд зазначає наступне. Так, у позовній заяві позивач зазначив, що донька та син проживають разом із ним. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Так, відповідно до витягів із реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] (№ 2023/002264658), [PERSON] , [INFO] (№ 2023/002264184), [PERSON] , [INFO] (№2023/002264489) проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38-40). Мати дітей - [PERSON] (витяг з реєстру територіальної громади 2023/002264571) проживає за адресою: [ADDRESS] . При цьому матеріали справи не містять доказів про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей, відповідачка не подала до суду своїх заперечень щодо проживання спільних дітей разом із позивачем. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей, втім позивачем заявлено вимогу про залишення проживання спільних дітей із ним після розірвання шлюбу, то, виходячи з заявлених вимог, у межах розгляду даної цивільної справи судом не вирішується питання про визначення місця проживання спільних малолітніх доньки та сина, а суд лише констатує місце проживання дітей до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків, яким є місце проживання батька, не визначаючи та не змінюючи його. А відтак, суд доходить висновку про залишення неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати з батьком [PERSON] , [INFO] . При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Враховуючи наведене, суд роз`яснює, що у разі виникнення спору щодо визначення місця проживання спільних дітей, такий спір вирішується у порядку частини 1 статті 161 СК України. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З огляду на викладене, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення місця проживання дітей із батьком, а за подачу вказаних позовних вимог [PERSON] сплачений судовий збір у сумі 1073 грн 60 коп. за кожну позовну вимогу немайнового характеру, то з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у загальні сумі - 2147 грн 20 коп. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, відповідно до положень частини 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір за подання позову за вимогою про стягнення аліментів в сумі 1073 грн 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved