Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Виконавчий комітет Чернівецької міської ради звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказує на те, що квартира [ADDRESS] має статус маневрового фонду Чернівецької міської ради. Зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 08.05.2012 року у вказану квартиру було поселено сім`ю: [PERSON] та [PERSON] , та їх дітей [PERSON] , [PERSON] . Вказує, що угода на право тимчасового проживання у квартирі [ADDRESS] припинила свою дію 13.10.2021 року і на новий термін угода укладена не була. Відповідачі не проживають у вказаній квартирі, відповідно вони втратили право користування вказаним житлом, посилаючись на вказане та норми законодавства просить задовільнити вказані вимоги. Представником відповідачів адвокатом Саламандиком А.І. надано відзив на вказану позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені вказаного позову з підстав зазначених в ньому. Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи без її участі просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Від представника відповідачів адвоката Саламандика А.І. надійшла до суду заява про проведення судового засідання без участі відповідачів та їхнього представника, просить відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З огляду на вищевикладене, з урахуванням приписів ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи пояснення сторін, які вони надавали в попередніх судових засіданнях, та те що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08.05.2012 року відповідачі були поселені у квартиру [ADDRESS] . (а.с 10). Так на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 13.10.2020 року №471/23 було укладено угоду про продовження тимчасового проживання у вищевказаній квартирі без права на реєстрацію місця проживання. При цьому, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, зокрема згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї, відповідачі зареєстровані за адресою в [ADDRESS] , рішенням шевченківської районної ради у м Чернівці від 25 квітня 2012 року вказаний будинок визнаний непридатним для проживання, а відповідна спірна квартира належить до маневреного фонду Чернівецької міської ради. Так, згідно положень ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зокрема, відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності із ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже саме положення ст.71 і 72 ЖК регулюють правовий режим визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у будинках державного або громадського житлового фонду, у разі відсутності наймача або членів його сім`ї понад встановлений ст.71 ЖК строк без поважних причин. Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї житлове приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Це правило не стосується власника чи співвласника житла - лише осіб, які проживають у ньому. Так, відповідно до позовної заяви позивач, вказує що відповідачі не проживають в квартирі понад 6 місяців та посилається на акт огляду від 28.04.2022 року згідно якого в квартирі проживають сторонні особи. Однак матеріали справи не містять вказаного акту, на який посилається позивач. Твердження позивача про те, що проводилась перевірка квартири по [ADDRESS] є безпідставними. Разом з тим позивачем долучений акт від 22.03.2022 року про те що на земельній ділянці розташованої на [ADDRESS] станом на 22.03.2022 року побудований будинок в якому проживають відповідачі (а.с.25). Однак матеріали справи не містять доказів того що відповідачам на праві власності належить вказаний в акті будинок, та не містять доказів того що відповідачі володіють іншим житлом. При цьому, інших доказів на підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин позивачем суду не надано й відповідно не спростовано доводів відповідачів в тій частині, що вони проживають у вказаній квартирі. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачі не проживаю у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. Окрім цього слід зазначити, що матеріали справи містять квитанції про оплати комунальних послуг відповідачем, за вказаною адресою [ADDRESS] . (а.c 10-120). При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Отже, суд вважає, що докази які долучені до позовної заяви позивачем, не є належними та достатніми доказами, що підтверджують відсутність відповідачів у вказаному у житловому будинку понад шість місяців. Розглядаючи дану справу суд відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Беручи до уваги, що позивач не довів обставини не проживання відповідачів у спірному житлі без поважних причин понад 6 місяців, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed