Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки, в якому просив стягнути з ПП «Завод Металомонтаж» на його користь середній заробіток за час затримки у розмірі 36 791,46 грн. та судові витрати по справі, у подальшому позивач збільшив позовні вимоги, а саме, просив стягнути з відповідача і моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що з 03.02.2021 року був прийнятий на посаду слюсаря механозбірних робіт 3 розряду у ПП «Завод Металомонтаж» на підставі наказу № 10-к від 02.02.2021 року. 04.02.2021 року позивач отримав виробничу травму та з 04.02.2021 року по 03.06.2021 року знаходився на лікарняному, а 04.06.2021 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 46-к від 04.06.2021 року. У червні 2021 року та у червні 2022 року позивач звертався до відповідача із заявами про виплату йому компенсації за невикористану відпустку, але виплати не були здійснені йому. Тому, у липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, за наслідками розгляду зазначеної справи, 29.07.2022 року позивачу була донарахована та виплачена сума у розмірі 1 104,77 грн. Таким чином, відповідач з часу звільнення тривалий час розраховувався з позивачем, а саме: 25.06.2021 року - 797,40 грн., 11.07.2021 року - 541,06 грн., 29.07.2022 року - 1 104, 77 грн., що дає йому право на стягнення з відповідача його середнього заробітку за весь час затримки на підставі ст. ст. 116,117 КЗпП України. Тому, відповідно до розрахунку складеного позивачем, за період з 07.06.2021 року по 28.07.2022 року відповідач повинен йому сплатити суму 36 791,46 грн. Тривалою несплатою заробітної плати позивачу спричинені моральні страждання, які він оцінює у 5 000,00 грн. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.11.2022 року відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У порядку ст. 178 ЦПК України представником відповідача подано відзив на позовну заяву, а також, у порядку ст. 180 ЦПК України, заперечення щодо спору, в яких останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач фактично працював на підприємстві один день, так як отримав 04 лютого 2021 року виробничу травму та перебував весь час на лікарняному до звільнення 04.06.2021 року за власним бажанням. Працівнику були оплачені лікарняні Дніпровським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, а також були нараховані та виплачені належні суми при звільненні. Лише, у липні 2022 році позивач звернувся до суду з позовом щодо недоплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні (справа № 185/4935/22) та спір стосовно усіх належних сум при звільненні між позивачем та відповідачем був врегульований добровільно, із закриттям провадження по справі, а тому відсутні підстави для відповідальності підприємства, передбачені ст.ст. 116, 117 КЗпП України. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на доводах та підставах, викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Базюкевич Є.В. у судове засідання не з`явився, відповідно до наданого клопотання просив розглядати справу без його участі та просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог повністю на підставах та доводах, викладених у відзиві на позов та запереченнях. Суд, вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] , позивач по справі, з 03.02.2021 року був прийнятий на посаду слюсар механозбірних робіт 3 розряду у ПП «Завод Металомонтаж» на підставі наказу № 10-к від 02.02.2021 року, а 04.06.2021 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 46-к від 04.06.2021 року. Сторонами не заперечується той факт, що позивач з 04.02.2021 року по 03.06.2021 року перебув на лікарняних, у зв`язку з виробничою травмою. Дійсно, як вбачається з відповіді Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за № 31.1 - 06/5214 від 11.11.2022 року ПП «Завод Металомонтаж» до Дніпровського відділення були надані заяви - розрахунки про виплату позивачу сум 24 264,72 грн. та 17 383,68 грн. відповідно до лікарняних за період з 04.02.2021 року по 03.06.2021 року, які позивач отримував з відрахуванням обов`язкових платежів. У липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, у зв`язку з недоплатою при звільненні компенсації за невикористані відпустки у розмірі 1 274,56 грн. Так, відповідно до ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року відкрито було провадження у справі № 185/4935/22 за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Завод Металомонтаж» про стягнення заробітної плати. Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з розглядом вищезазначеної справи, відповідачем ПП «Завод Металомонтаж» була повторно розрахована компенсація позивачу за невикористану відпустку, яка є складовою заробітної плати, станом на 22.09.2022 року у розмірі 3459,60 грн., за мінусом обов`язкових платежів, фактично до сплати - 2784,97 грн. У зв`язку з раніше виплаченими сумами підприємством, а саме: 11.06.2021 року - 541,06 грн., 25.06.2021 року - 797,40 грн., 09.07.2021 року - 341,74 грн. (які не заперечуються позивачем), 29.07.2022 року ПП «Завод Металомонтаж» була доплачена позивачу сума 1104,77 грн., як недоплачена компенсація за невикористану відпустку. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року судом була прийнята відмова [PERSON] від позову до ПП «Завод Металомонтаж» про стягнення коштів на підставі його заяви від 22.11.2022 року та роз`яснені наслідки закриття провадження по справі, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно ст. 83 КзпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавцем не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Обставини, встановлені судом, свідчать про те, що спір про розмір сум, належних працівникові при звільненні, в порядку ч. 2 ст. 116 КЗпП України, судом був вже вирішений, у зв`язку з відмовою позивача від позову, оскільки відповідачем донараховані належні працівнику суми при звільненні та задоволені позовні вимоги позивача роботодавцем добровільно. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що судом при розгляді справи не встановлені факти порушення трудових прав позивача з боку відповідача, передбачені ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які могли привести до моральних страждань позивача, тому суд не находить підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування позивачу з боку відповідача моральної шкоди. У зв`язку з відсутністю фактів ненарахованих та невиплачених сум працівникові при звільненні, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральної шкоди. Судові витрати по справі розподілу між сторонами не підлягають відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed