Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Бєлоусова С.Г. звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті громадянки України - [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Сорочинськ Оренбурзької області, яка померла [INFO] у місті Донецьк Донецької області. Заява обґрунтована тим, що [INFO] у місті Донецьк Донецької області померла мати заявниці [PERSON] , що на даний час є окупованою територією. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу 22 березня 2023 року передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 23 березня 2023 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд за правилами окремого провадження у відкритому судовому засіданні на 23 березня 2023 року о 14:30 год. в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за адресою: м. Біла Церква вул. Волонтерська (Турчанінова), 7. Представник заявниці адвокат Бєлоусов С.Г. просив суд розглядати справу за відстуності заявниці та її представника. Заінтересовану особу - Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повідомлено шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на адресу електронної пошти. Частиною 2 статті 317 ЦПК України визначено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Враховуючи зміст наведеної правової норми судом ухвалено проводити розгляд справи без участі учасників справи, які повідомлялися про розгляд справи. Заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, допитавши свідка встановлено наступне: Заявниця є рідною донькою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження. [PERSON] , [INFO] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Лікарським свідоцтвом про смерть № 590, виданим 29 жовтня 2022 року Центральною міською клінічною лікарнею № 1 міста Донецька засвідчено факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у відділенні інфекційної реанімації ЦМКЛ № 1 міста Донецька в результаті двосторонньої тотальної пневмонії, COVID-19. 31 жовтня 2022 року так званим відділом ЗАГС Шахтарського міськрайонного управління юстиції видано свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у віці 59 років у місті Донецьк. До матеріалів справи долучено договір доручення, укладений між заявницею ФОП [PERSON] від 29 жовтня 2022 року про проведення похорону [PERSON] , 28 жовтня 2022 на міському кладовищі міста Шахтарська, що має відбутися 30 жовтня 2022 року о 12.00, товарні чеки на придбання домовини, хреста, вінків та надання ритуальних послуг від 29 жовтня 2022 року? фотографія хреста із табличкою про поховання [PERSON] , з датами 29.08.1963-28.10.2022. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частинами 3-4 статті 49 ЦК України встановлено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. На підтвердження факту смерті бабусі заявник надала копії належних та допустимих доказів, зокрема лікарського свідоцтва № 590 від 29 жовтня 2022 року, виданого на тимчасово окупованій території. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійним і не створює правових наслідків Згідно приписів ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Відповідно до ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим, тому заява [PERSON] підлягає до задоволення. На підставі викладеного та ст. ст. 13, 76-81, 89, 263-265, 293, 294, 315-317, 430 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved