Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до [PERSON] про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат, де позивач просить суд стягнути з відповідача на їх користь суму грошових коштів в розмірі 4069,28 грн., а також стягнути сплачений судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебуває [PERSON] , [INFO] , якій було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09.07.2003 (надалі по тексту Закон № 1058-ІV). Відповідач 07.02.2022р. звернулась до управління із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV. Рішенням Головного управління відповідача з 07.02.2022р. переведено на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІУ, розмір пенсії після проведеного перерахунку пенсії складав - 6489,73 грн. У вересні 2022 року при опрацюванні особових рахунків пенсіонерів, було виявлено, що при перерахунку пенсії «перехід з виду на вид» спеціалістом з призначення та перерахунку пенсії відповідачу було безпідставно встановлено підвищення в розмірі 9 відсотків зазначеної пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 15.09.2021р. «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб у 2022 році та в подальшому». Пунктом 3 Постанови № 963 передбачено, що жінкам, які народилися у період з 1 січня 1962 року по 31 грудня 1962 року, до пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст. 27 Закону, встановлюється підвищення в розмірі 9 відсотків зазначеної пенсії за умови, що до цього їм «не призначалася будь-яка пенсія». Спеціалістом при переведені на пенсію за віком не було враховано, що починаючи з 03.07.2018р. відповідачу вже була призначена пенсія по інвалідності, як наслідок були відсутні законні підстави для нарахування та виплати зазначеного підвищення до пенсії. Після встановлення зазначених обставин, пенсійну справу відповідача було доопрацьовано та приведено у відповідність. В результаті проведеного перерахунку, розмір пенсії з 07.02.2022р. становить - 5967,07 грн. Встановлення безпідставного підвищення до пенсії призвело до того, що відповідач за період з 07.02.2022р. по 30.09.2022р. отримала суми пенсійних виплат у більшому розмірі без достатньої на те правової підстави та як наслідок виникла переплата пенсії у розмірі 4069, 28 грн. Головним управлінням було надіслано листа відповідачу за вих. № 1500-0502-8/91891 від 16.09.2022р. та повідомлено про надміру виплачені суми пенсійних виплат у розмірі 4069, 28 грн. за період з 07.02.2022р. по 30.09.2022р.. Окрім цього позивач зазначає, що предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат у розмірі 4069, 28 грн. які мали місце у зв`язку з безпідставним призначенням підвищення до пенсії, передбаченого Постановою № 963, що призвело до виплати пенсії у більшому розмірі за відсутності відповідного права. З урахуванням наведеного та після встановлення зазначених обставин, у Головного управління виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, а саме надміру виплачені суми пенсійних виплат за період з 07.02.2022р. по 30.09.2022р. у розмірі 4069, 28 грн. Вищезазначені обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в призначене судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена заздалегідь належним чином, причини неявки суду не повідомляла. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та його представника, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/12842/17, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. При цьому суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду. Крім того, відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Окрім того ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.03.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та справу призначеного до судового розгляду. Оскільки сторони в підготовче судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення, викладені в позові, сторони позивача та відсутності заперечень від відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ст.\~4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є\~справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебуває [PERSON] , [INFO] , якій було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV від 09.07.2003. 07.02.2022р. [PERSON] звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області [PERSON] з 07.02.2022р. переведено на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV, розмір пенсії після проведеного перерахунку пенсії складав - 6489,73 грн. У вересні 2022 року при опрацюванні особових рахунків пенсіонерів, було виявлено, що при перерахунку пенсії «перехід з виду на вид» спеціалістом з призначення та перерахунку пенсії Відповідачу було безпідставно встановлено підвищення в розмірі 9 відсотків зазначеної пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 15.09.2021р. «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб у 2022 році та в подальшому». Пунктом 3 Постанови № 963 передбачено, що жінкам, які народилися у період з 1 січня 1962 року по 31 грудня 1962 року, до пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст. 27 Закону, встановлюється підвищення в розмірі 9 відсотків зазначеної пенсії за умови, що до цього їм «не призначалася будь-яка пенсія». При цьому як зазначає позивач у своєму позову, що спеціалістом управління при переведені на пенсію за віком не було враховано, що починаючи з 03.07.2018р. відповідачу вже була призначена пенсія по інвалідності, як наслідок були відсутні законні підстави для нарахування та виплати зазначеного підвищення до пенсії. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було надіслано листа [PERSON] за вих. № 1500-0502-8/91891 від 16.09.2022р. та повідомлено про надміру виплачені суми пенсійних виплат у розмірі 4069,28 грн. за період з 07.02.2022р. по 30.09.2022р.. (а.с. 14) Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Стаття 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вказує на те, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Згідно із ч. 1 ст. 50 Закону суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. \~За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Згідно з п. 27\~\~постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про\~\~застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, згідно з даною нормою закону поверненню підлягають лише кошти,\~\~якщо їх виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, та в разі недобросовісності з боку набувача. За відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, такі кошти поверненню не підлягають. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-151цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс 14, яка, з точки зору ч.4 ст.263ЦПК України, має враховуватися судом. Виходячи з аналізу ст. 1215 ЦК України безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Крім того, порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про пенсійне забезпечення». Так, відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Згідно з ч. 1\~\~ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до списання визначений Порядком повернення сум пенсії, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсії, що є безнадійними до стягнення затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 6-4 від 21 березня 2003 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 15 травня 2003 року № 374/7695 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 25-3 від 25.11.2014). Зі змісту п. 3 цієї\~\~Постанови вбачається, що для відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе тільки за двох умов: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Даний перелік є вичерпаний і розширеному тлумаченню не підлягає. Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. Тобто, до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 та згідно із положеннями частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~враховані судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Тобто, виходячи з викладених норм, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Будь-яких доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку Управління, так і надання відповідачем\~\~завідомо неправдивих даних, які стали підставою для призначення пенсії, а також зловживань з боку відповідача при отриманні приведеної в позові суми, позивач суду не надав. При цьому позивачем у позовній заяві не зазначено, саме в чому полягає та які неправомірні дії відповідача призвели до нарахування та безпідставного підвищення до пенсії. Слід також акцентувати увагу, що позивач сам зазначає, що спеціалістом Управління не було враховано при переведенні з одного виду пенсії на інший, що [PERSON] вже була призначена пенсія по інвалідності, а тому не було підстав для нарахування та виплати зазначеного підвищення до пенсії. В українському законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». Однак в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Допущена позивачем помилка не може бути віднесена до рахункової помилки (тобто пов`язаної із арифметичними обчисленнями та підрахунками), оскільки помилка має характер людського фактору і допущена під час виконання працівником ГУ ПФУ в Одеській області свої повноважень (наприклад, в даному випадку дослідження пенсійної справи [PERSON] ), а невнесення відповідних змін до програмного забезпечення та допущення помилок при формуванні даних перерахунку не можна вважати рахунковою помилкою. Отже, за відсутності рахункової помилки та зловживань з боку відповідача, стягнення надміру виплачених сум невірно нарахованої пенсії не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам сторін та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). \~Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача зазначеної у позові грошової суми, а тому суд вважає позов ГУ ПФУ в Одеській області безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed