Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідачки [PERSON] \~про розірвання\~шлюбу та\~залишення проживання\~неповнолітнього сина\~з батьком.В обгрунтування позову посилається на те, що він 10.10.2003 року уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м.Чернівці, Україна, за актовим записом №1719. Від спільного проживання в шлюбі мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним та перебуває на його утриманні з 2018 року. Причиною розпаду сім`ї послужило те, що відповідачка стала свідком [PERSON] внаслідок чого життя стало неможливим і з 2018 року не підтримують фактичних шлюбних відносин, кожен живе своїм життям. З цих підстав вважає, що їх шлюб розпався, носить формальний характер та просив його розірвати. Зазначив, що спору між ними щодо визначення місця проживання дитини немає. Між ними досягнуто домовленості, що їх неповнолітній син і надалі залишиться проживати біля батька. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про визнання позовних вимог щодо розірвання шлюбу, просила справу розглянути у її відсутності. Відповідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється у відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10.10.2003 року, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 10.10.2003 року (а.с.5). Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду сім`ї послужило те, що сторони з 2018 року не підтримують фактичних шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, кожен з них живе своїм житям. Враховуючи відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їх інтересам, шлюб розпався, носить формальний характер, а тому його слід розірвати. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відомостей про бажання відповідачки змінити своє прізвище після розлучення в суді не має, а тому суд не вирішує дане питання. Одночасно з вимогою про розірвання шлюбу позивач заявив про залишення проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з батьком. При цьому позивач посилався на постанову Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, згідно якої за загальним правилом, при відсутності спору між батьками з ким будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з одним із батьків одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що місцем проживання позивача та їх неповнолітнього сина [PERSON] є квартира за адресою [ADDRESS] . Статтею 160 СК України\~визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України, в свою чергу, врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини в разі наявності спору між батьками. Так, відповідно до ч.1\~ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, з аналізу вищевказаних норм\~Сімейного кодексу України\~можна дійти висновку про те, що в разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, тобто в договірному порядку, а судом\~лише за наявності між батьками спору. З позовної заяви вбачається, що з 2018 року, тобто з часу припинення шлюбних відносин між сторонами та їх окремого проживання, дитина [PERSON] проживає за вказаною адресою разом з батьком [PERSON] і за цей час питання про зміну або визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , як з боку матері так і з боку батька не порушувалось. Більш того, в матеріалах справи наявна заява відповідачки [PERSON] про згоду на проживання її неповнолітнього сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Вказані обставини свідчать про те, що сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання неповнолітнього [PERSON] за місцем його постійного проживання разом з батьком. Процедури визначення місця проживання дитини в разі відсутності спору між батьками із залученням суду не існує. І це узгоджується із завданням та основними засадами цивільного судочинства, відповідно до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.ст.5,4 ЦПК України). Іншими словами, захист прав особи судом здійснюється у разі їх порушення. Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України,\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, на яку посилався представник позивача як на підставу для задоволення вимоги про залишення проживання дитини з батьком одночасно з вирішенням вимоги про розірвання шлюбу, Верховний Суд висловився про те, що за відсутності між батьками спору щодо місця проживання дитини, цей спір судом не вирішується. І це узгоджується з положеннями ст.ст.160,\~161 СК України. Нормами \~Сімейного кодексу України,\~Цивільного процесуального кодексу України\~не передбачено вирішення питання про залишення проживання дитини, а передбачено лише вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Сутність та правову природу поняття «залишення проживання дитини», правові наслідки, які воно створює для сторін, відмінність вищевказаних понять Верховний Суд не досліджував, не надавав цьому відповідної правової оцінки. А тому, на переконання суду, під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини чи залишення проживання дитини спірність правових норм відсутня, посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18 є необґрунтованим. Відповідно до п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Таким чином, встановивши під час розгляду справи що неповнолітній [PERSON] постійно проживає разом з батьком [PERSON] і це питання врегульовано самими сторонами, суд приходить до висновку про відсутність предмета спору, а отже вимога позивача про залишення проживання дитини з батьком унеможливлює її вирішення по суті, оскільки цим неможливо досягти завдання цивільного судочинства\~ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача. Враховуючи викладене, провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу в частині вимоги про залишення проживання дитини разом з батьком слід закрити на підставі п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України. На ідставі викладеного,

Outcome: approved