Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] через свого представника адвоката Ковадло Андрія Михайловича звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] та Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чепурного Віталія Миколайовича, за участі третьої особи, в якому просив: 1) Визнати недійсним договір передачі майна укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 15 вересня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 2669. 2) Визнати недійсним та скасувати акт приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чепурного Віталія Миколайовича, серія та номер: ВП № [NUMBER], виданий 15.09.2020. 3) Припинити право власності за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), на гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), загальною площею: 12,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2168305680000, номер запису про право власності 38183184, зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54064200 від 15.09.2020 14:54:35, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича. 4) Припинити право власності за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), на гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), загальною площею: 12,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2168336280000, номер запису про право власності 38183759, зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54064848 від 15.09.2020 15:10:00, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 15.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір передачі майна, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем та зареєстрований в реєстрі за № 2669. Предметом договору виступало майно - Гараж, машиномісце № [NUMBER] в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), площею 12,50 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] та Гараж, машиномісце № [NUMBER] в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), площею 12,50 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] , які [PERSON] передала [PERSON] в якості погашення заборгованості по виконавчому провадженню № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 760/34389/19 виданого Солом`янським районним судом міста Києва 27.05.2020, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 340 000,00 грн. 15.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Чепурним Віталієм Миколайовичем по виконавчому провадженню № [NUMBER] видано акт про передачу майна - Гараж, машиномісце № [NUMBER] в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), площею 12,50 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] та Гараж, машиномісце № [NUMBER] в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), площею 12,50 кв.м., яке розташоване по [ADDRESS] [PERSON] в якості погашення боргу. В подальшому, за наслідками укладення договору та видачі акту про передачу майна від 15.09.2020, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем прийняті рішення: 1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54064200 від 15.09.2020 14:54:35 про реєстрацію права власності на Об`єкт-1, за [PERSON] на підставі Договору та акту приватного виконавця, серія та номер: ВП № [NUMBER], виданий 15.09.2020, видавник: приватний виконавець Чепурний В.М. 2) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54064848 від 15.09.2020 15:10:00 про реєстрацію права власності на Об`єкт-2, за [PERSON] на підставі Договору та акту приватного виконавця, серія та номер: ВП № [NUMBER], виданий 15.09.2020, видавник: приватний виконавець Чепурний В.М. Позивач зазначає, що таким чином між [PERSON] та [PERSON] укладено договір та виданий акт щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності позивача та [PERSON] , згоду на відчуження яких позивач не надавав, а таке майно вибуло з його володіння незаконно без відповідних правових підстав. Ухвалою суду від 24 травня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 червня 2021 року представником приватного виконавця Чепурного Віталія Миколайовича адвокатом Нелюба С.А. подано відзив, у якому зазначено, що позовна заява є такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що посилання позивача на положення статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», та постанову Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 462/518/18 як на обґрунтування незаконності дій приватного виконавця Чепурного В.М. нерелевантними. 29 липня 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом П`яних О.М. подано відзив на позовну заяву, у якому представником [PERSON] зазначено, що Договір укладено з додержанням норм Сімейного кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження» та не містить ознак, які свідчать про його недійсність. 29 жовтня 2021 року представником позивача - адвокатом Ковадло А.М. подано відповідь на відзиви, в якому зазначено, що позивач не надавав згоду на укладення [PERSON] ні оспорюваного договору, ні договору позики, на укладення якого посилається [PERSON] не залучивши позивача до розгляду справи № 760/34899/19, а тому ні предмет, ні суб`єктний склад, ні обставини справи № 638/18231/15ц на застосування висновків якої посилаються відповідачі не є подібними, а отже не можуть бути застосовані при прийнятті рішення у даній справі. Також представник позивача вказує, що оскільки оспорюваний договір укладений між [PERSON] та [PERSON] , які є родичами ( [PERSON] є батьком [PERSON] ), та [PERSON] був відомий факт, що між позивачем та [PERSON] був укладений шлюб в 2004 році, вони проживали однією сім`єю та у 2020 році розлучились, та те, що майно яким вона володіла набуте за час шлюбу з позивачем, доводить обізнаність [PERSON] про статус цього майна та неотримання [PERSON] згоди на його відчуження у позивача, що вказує на наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Представник позивача вказав, що як вбачається з матеріалів ВП [NUMBER] наданих приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Чепурним В.М. разом із відзивом, 14.07.2020 останнім прийнята постанова про арешт майна боржника - [PERSON] , таким чином, приватним виконавцем були вчинені дії з накладення арешту на майно, в якості звернення стягнення на майно боржника в порядку ч.1 ст. 48 Закону. Твердження приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чепурного Віталія Миколайовича про невчинення ним дій зазначених в ч. 1 ст. 48 Закону спростовуються наданими ним матеріалами ВП [NUMBER], а отже є безпідставними. 02 грудня 2021 року представником [PERSON] адвокатом Чернявською О.Д. подано відзив на позовну, в якому представник зазначила, що вважає позовну заяву необґрунтованою та безпідставною, а тому вважає за необхідне скористатись своїм правом на подання відзиву. Просила відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, відмовити позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, визнати подання позовної заяви зловживанням процесуальними правами та застосувати заходи процесуального примусу, вибір яких залишила на розсуд суду. 17 грудня 2021 року представником позивача адвокатом Ковадло А.М. подано відповідь на відзив, в якій він зазначає, що ознайомившись із доводами [PERSON] у відзиві на позовну заяву вважає їх необґрунтованими та безпідставними. 31 грудня 2021 року представником [PERSON] адвокатом Чернявською О.Д. подано заперечення, в якій представник зазначає, що майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто є особистою приватною власністю. Просила відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, відмовити позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, визнати подання позовної заяви зловживанням процесуальними правами та застосувати заходи процесуального примусу, вибір яких залишила на розсуд суду. Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, ухвалено: - витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича (адреса: м. Київ, вул. Лютеранська, 3, нежилі прим. з № 1 по № 5 (група прим. № 31) (в літ А), офіс 31) належним чином завірену копію договору передачі майна, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 15 вересня 2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2669, а також завірені належним чином копії документів, на підставі яких було його посвідчено; - витребувати у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чепурного Віталія Миколайовича (адреса: м. Київ, вул. Преображенська, 23, офіс 32) належним чином завірену копію акту від 15 вересня 2020 року по виконавчому провадженню № [NUMBER] та належним чином завірені копію матеріалів виконавчого провадження № [NUMBER]. Ухвалою суду від 17 листопада 2022 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат П`яних О.М. заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити у повному обсязі із мотивів, викладених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чернявська О.Д. заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити у повному обсязі із мотивів, викладених у відзиві. Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чепурний В.М. заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у повному обсязі із мотивів, викладених у відзиві. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про шлюб (повторно) серії [NUMBER] від 20.08.2019 (т.1 а.с. 23), 27.08.2004 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області про що зроблено відповідний актовий запис № 492. Відповідно до Договору № 154435 купівлі-продажу облігацій від 04 листопада 2009 (т.1 а.с. 235-242), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Авалон» (Продавець), Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк сбербанку росії» (Повірений Продавця) та [PERSON] (Покупець), Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець на умовах цього Договору зобов`язується прийняти та оплатити Лот облігацій, характеристика якого наведена в пункті 2.2. цього Договору. Відповідно до Інформації про випуск облігацій Емітента та Договору бронювання приміщення при погашенні Лоту, придбаного та повністю оплаченого Покупцем відповідно до умов цього Договору, [PERSON] облігацій має право отримати у власність наступний об`єкт нерухомості: Об`єкт нерухомості: машиномісце Будівельна адреса: [ADDRESS] Номер об`єкта будівництва (Секція №): 15.1 Позначення об`єкта нерухомості (номер машиномісця): № 6 Номер паркінгу (для машиномісць): Паркінг № 4 Поверх: 2 Загальна проектна площа: 12,5 кв.м. Об`єкт нерухомості: машиномісце. В матеріалах справи міститься Договір бронювання напівпідземного паркінгу № 15.1/4/6 від 04.11.2009 (т.1 а.с. 244), укладений між Відкрите акціонерне товариство «Агрофірма «Троянда» (Товариство) та [PERSON] (Інвестор). Відповідно до Акту приймання-передачі напівпідземного паркінгу від 30.04.2010 (т.1 а.с. 248), складеного між Відкритим акціонерним товариством «Агрофірма «Троянда» (Товариство) та фізичною особою [PERSON] (Інвестор), сторони встановили, що відповідно до п. 3.7.3 Договору бронювання та Договору Товариство передає Інвестору Об`єкт, а Інвестор приймає цей Об`єкт, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та має наступні характеристики: Найменування: напівпідземний паркінг Вулиця та номер: [ADDRESS] Поверх: 2 Секція: 15.1 № напівпідземного паркінгу: 4 № машиномісця: 6 Загальна площа: 12,5 кв.м. Відповідно до Договорів № 15449Б, 15450Б купівлі-продажу облігацій від 04 листопада 2009 року (т.1 а.с. 249-250, т.2 а.с. 1-5), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Авалон» (Продавець), Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк сбербанку росії» (Повірений Продавця) та [PERSON] (Покупець), Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець на умовах цього Договору зобов`язується прийняти та оплатити Лот облігацій, характеристика якого наведена в пункті 2.2. цього Договору. Відповідно до Інформації про випуск облігацій Емітента та Договору бронювання приміщення при погашенні Лоту, придбаного та повністю оплаченого Покупцем відповідно до умов цього Договору, [PERSON] облігацій має право отримати у власність наступний об`єкт нерухомості: Об`єкт нерухомості: машиномісце Будівельна адреса: [ADDRESS] Номер об`єкта будівництва (Секція№): 15.1 Позначення об`єкта нерухомості (номер машиномісця): №5 Номер паркінгу (для машиномісць): Паркінг № 4 Поверх: 2 Загальна проектна площа: 12,5 кв.м. Об`єкт нерухомості: машиномісце. В матеріалах справи міститься Договір бронювання напівпідземного паркінгу № 15.1/4/5 від 04.11.2009 (т.2 а.с. 7), укладений між Відкрите акціонерне товариство «Агрофірма «Троянда» (Товариство) та [PERSON] (Інвестор). Відповідно до Акту приймання-передачі напівпідземного паркінгу від 30.04.2010 (т.2 а.с. 14), складеного між Відкритим акціонерним товариством «Агрофірма «Троянда» (Товариство) та фізичною особою [PERSON] (Інвестор), сторони встановили, що відповідно до п. 3.7.3 Договору бронювання та Договору Товариство передає Інвестору Об`єкт, а Інвестор приймає цей Об`єкт, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та має наступні характеристики: Найменування: напівпідземний паркінг Вулиця та номер: [ADDRESS] Поверх: 2 Секція: 15.1 № напівпідземного паркінгу: 4 № машиномісця: 5 Загальна площа: 12,5 кв.м. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 03.11.2010 виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), серія [NUMBER] , виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 25.10.2010 №1435-С/НП (т.2 а.с. 121) Машиномісце № 6 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Також, відповідно до Свідоцтва про право власності від 03.11.2010 виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), серія [NUMBER] , виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 25.10.2010 №1435-С/НП (т12 а.с. 122) Машиномісце № 5 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. 20 грудня 2019 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/30922/19, (reyestr.court.gov.ua/Review/86824262), шлюб між позивачем та [PERSON] , зареєстрований 24.08.2004 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 492 розірвано. 15.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір передачі майна, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем та зареєстрований в реєстрі за № 2669 (т.1 а.с. 117-120). Відповідно до Договору передачі майна № 2669 від 15.09.2020 сторони дійшли згоди про припинення зобов`язання по сплаті боргу в розмірі 340 000 (триста сорок тисяч) гривень 00 копійок, за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі № 760/34389/19 від 11.02.2020 шляхом передання [PERSON] (Боржник) у власність [PERSON] (Стягувач) майна, зазначеного нижче в порядку ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: - Гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,5 кв.м., реєстраційний номер майна: 32276253, який належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, серія [NUMBER] , виданого Головним управлінням житлового забезпечення від 03.11.2010, зареєстрованого 06.12.2010 КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та записано в книгу № 429-102, номер запису 67786; - Гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг №4), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,5 кв.м., реєстраційний номер майна: 32273891, який належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, серія [NUMBER] , вмданого Головним управлінням житлового забезпечення від 03.11.2010, зареєстрованого 06.12.2010 КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, та записано в книгу № 429-101, номер запису 67786. 15 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чепурним Віталієм Миколайовичем складено Акт приватного виконавця (т.1 а.с. 121-122), відповідно до якого встановлено: в порядку реалізації наданого частиною 8 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» боржник [PERSON] передала стягувачу [PERSON] належне їй на праві власності наступне майно: 1. Гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг № 4), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,5 м.кв., реєстраційний номер майна: 32276253; 2. Гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг № 4), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,5 м.кв., реєстраційний номер майна: 32273891, в рахунок погашення суми боргу 340 000,00 грн. Відповідно до Інформаційної довідки № 286797211 від 25.11.2021 14:44:11 (т.1 а.с. 231-234) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта: - 15 вересня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54064848 від 15.09.2020 15:10:00 здійснив державну реєстрацію права власності щодо об`єкту нерухомого майна: гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг № 4), загальною площею 12,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] , на підставі: Договір передачі майна, серія та номер: 2669, виданий 15.09.2020, видавник: Швець Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; акт приватного виконавця, серія та номер: ВП [NUMBER], виданий 15.09.2020, видавник: приватний виконавець Чепурний В.М. Форма власності: приватна. Розмір частки: 1/1. Власники: [PERSON] . - 15 вересня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54064200 від 15.09.2020 14:54:35 здійснив державну реєстрацію права власності щодо об`єкту нерухомого майна: гараж, машиномісце в напівпідземному паркінгу (паркінг № 4), загальною площею 12,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] , на підставі: Договір передачі майна, серія та номер: 2669, виданий 15.09.2020, видавник: Швець Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; акт приватного виконавця, серія та номер: ВП [NUMBER], виданий 15.09.2020, видавник: приватний виконавець Чепурний В.М. Форма власності: приватна. Розмір частки: 1/1. Власники: [PERSON] . 15 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Чепурним Віталієм Миколайовичем по виконавчому провадженню № [NUMBER] прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (т.1 а.с. 123-124) за наслідками укладення між [PERSON] та [PERSON] Договору № 2669. Оцінюючи доводи сторін, суд враховує, що статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Визнання правочину недійсним врегульовано статтями 203, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги недійсності правочину передбачені ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у відповідності до положень ст. 203 ЦК України є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Звертаючись у травні 2021 року до суду з позовом про визнання правочину недійсним, [PERSON] посилався на те, що Машиномісце № 6 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] придбані за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору передачі майна, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем та зареєстрований в реєстрі за № 2669, відповідно до вимог статті 65 Сімейного кодексу України вимагалася нотаріальна засвідчена його згода як співвласника майна. Проте такої згоди він не надавав, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що спірні Машиномісце № 6 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] та Машиномісце № 5 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] набуті [PERSON] за час шлюбу з позивачем. Матеріали справи не містять відомостей щодо судового рішення про визнання Машиномісця № 6 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] та Машиномісця № 5 (паркінг № 4) площею 12,50 кв.м., яке розташоване в напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , відтак у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно [PERSON] , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна (справа № 760/8617/20), заявлений позивачем, не вирішено. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Водночас, Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відповідно до частини 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Відповідно до частини 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Відповідно до частини 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Верховний Суд в постанові від 01.04.2020 по справі № 462/518/18 зазначив, що виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору передачі майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Оскільки договір передачі майна від 15 вересня 2020 року укладений між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , який є співвласником такого майна в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована відповідачами, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі №753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. Суд відхиляє доводи сторони відповідача [PERSON] щодо того, що спірне майно є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки матеріалами справи підтверджено, що на час укладення Договору передачі майна № 2669 від 15.09.2020 майно перебувало у спільній власності позивача та [PERSON] . Також, суд відхиляє доводи сторони відповідача [PERSON] щодо того, що спірне майно було придбане за грошові кошти отримані в борг від [PERSON] , оскільки в матеріалах справи не міститься доказів, які можуть підтвердити дані обставини. Ураховуючи встановлені обставини, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання договору передачі майна недійсним. Відповідно до абзацу 3 частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). На думку суду, рішення про визнання недійсним оскаржуваного договору передачі майна буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене право позивача. Отже, з наведеного вище судом вбачається, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в особі представника адвоката Ковадло Андрія Михайловича до [PERSON] , [PERSON] , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чепурного Віталія Миколайовича, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання правочину недійсним, підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується Квитанцією про сплату № 58541 від 12.05.2021, Квитанцією про сплату № 58518 від 12.05.2021, Квитанцією про сплату № 58440 від 12.05.2021, Квитанцією про сплату № 58394 від 12.05.2021 про сплату судового збору у сумі 3 632,00 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial