Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 березня 1998 року було укладено договір міни нерухомості між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони, який був зареєстрований на Товарній біржі «Українська», внаслідок якого позивачі отримали у власність квартиру [ADDRESS] . Відсутність нотаріального посвідчення договору міни є перешкодою для відчуження належної їм на праві власності нерухомості. Ухвалою судді від 11.11.2022 р. позовну заяву прийнято до провадження та відкрито у цивільній справі загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання та наданням відповідачам строку на подання відзиву. Ухвалою судді від 22.02.2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду справи по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивачі не з`явились. Представником позивача - адвокатом Дьяковою Т.В. на електронну адресу суду надіслано заяву про розгляд справи без її участі та участі позивачів. Позовні вимоги підтримує , просить задовольнити , проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про місце, дату, час і місце судових засідань повідомлявся судом своєчасно та належним чином у відповідності з п. 2 ч.7 ст. 128 ЦПК України. Повідомлень щодо поважності причин її відсутності, заяви про слухання справи за її відсутністю та відзиву на позов або зустрічного позову до суду не надходило. За даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської відповідач зареєстрована за адресою зазначеною в позові куди й надсилались судові повістки, однак поштові конверти повернулись на адресу суду без вручення із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою». Частиною 1 ст. 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Тому, суд вважає, що відповідач не з`явилась в судове засідання без поважаних причин. Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ч.8 ст.178, ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилась у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані суду докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 12.03.1998 року між позивачами [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни нерухомості, який було посвідчено Товарною Біржею «Українська», реєстраційний № [NUMBER] , копія договору знаходиться в матеріалах справи. З метою відчуження вказаної квартири, позивачі звернулися до нотаріусу, яким було роз`яснено, що вони позбавлені можливості розпорядитися вищевказаною квартирою на свій розсуд, оскільки, договір міни нерухомості не був нотаріально посвідчений. Саме вищевказана обставина стала підставою для звернення позивачів за захистом своїх порушених прав до суду з позовною заявою про визнання договору міни нерухомості дійсним. Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Цивільного кодексу 1963 року, оскільки договір міни нерухомості було укладено та підписано сторонами договору 12 березня 1998 року, тобто у період дії Цивільного кодексу 1963 року. Нотаріального посвідчення вищевказаного договору міни нерухомості, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» на той час не вимагалося, він набув чинності з дня його реєстрації на товарній біржі, тобто з 12.03.1998 року. На підставі вищевказаного договору відбувся обмін нерухомого майна, а відтак і перехід права власності на нього. Право власності за позивачами на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 16.01.2003 року) його положення застосовуються до цивільних відносин що виникли після набрання ним чинності (тобто після 01.01.2004 року), таким чином до зазначених вище правовідносин з питань визначення дійсності договору мають застосовуватися норми ЦК УРСР (редакції 1963 року) та законодавство чинне на вказаний період. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на день укладення договору, передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, тобто, діюче законодавство не вимагало від сторін подальшого нотаріального посвідчення вказаного договору. В той же час, відповідно до ст. 242 ЦК УРСР (редакції 1963 року), до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відсутність нотаріального посвідчення вищезазначеної угоди тягне за собою неможливість повноцінної реалізації прав власника нерухомого майна. Враховуючи ту обставину, що перехід права власності до позивачів на вищевказану квартиру ніким не оспорюється і відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства, то єдиним питанням, яке потребує судового вирішення є питання визнання дійсним вищезазначеного договору (в зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення), так як окрім зазначеного, він містить всі необхідні суттєві умови, визначені законодавством для відповідних договорів. Можливість вирішення питання щодо визнання зазначеної угоди дійсною була передбачена ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, також така можливість передбачена нормою ч. 2 ст. 220 ЦК України. Згідно ст. ст. 219-220 ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 р., у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору, він вважається нікчемним, проте може бути визнаний судом дійсним за умови, що він відповідав дійсній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню договору перешкоджали обставини, які не залежали від волі цієї особи; якщо відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. На час укладення договору міни нерухомості на біржі він відповідав усім вимогам діючого на той час законодавства, тобто вважався правомірним. Окрім відсутності нотаріального посвідчення вищевказаного договору міни нерухомості, сторонами договору були дотримані та виконані усі його істотні умови, а саме: Згідно п. 1 вказаного договору, сторона 1 змінює об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] , яка складається з двух кімнат житловою площею 27,0 кв.м., загальною площею 42,07 кв.м. і підсобних приміщень. Вартість об`єкта нерухомості складає: дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три гривні. Згідно п. 2 вказаного договору, сторона 2 змінює об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат житловою площею 45,5 кв.м., загальною площею 68,27 кв.м. і підсобних приміщень. Вартість об`єкта нерухомості складає: шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять гривень. Згідно п. 5 вказаного договору, різницю у цінах між об`єктами нерухомості сторони сплатили ще до підписання Договору, якщо інше не зазначено у п. 3. Згідно п. 3 вказаного договору, строк звільнення квартир 16.03.1998 р. При обміні право власності позивачам переходить на квартиру [ADDRESS] на праві загальної спільної власності, а відповідачу переходить на квартиру [ADDRESS] на праві загальної спільної власності. Витрати на укладення договору оплачують позивачі. Згідно реєстраційного посвідчення Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 16.03.1998 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, Запорізьке бюро технічної інвентаризації посвідчує, що кв. [ADDRESS] зареєстрована за гр. [PERSON] та [PERSON] на праві загальної спільної власності на підставі договору міни нерухомості, зареєстрованого на Товарній Біржі «Українська» 12.03.98 р. р№ 10683 та записаний в реєстрову книгу за № 238р.№36453. При укладенні правочину сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося повне виконання договору та був здійснений обмін вищевказаними квартирами. Тобто, до позивачів перейшло право власності. З моменту укладення договору та по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину. Також, при вчиненні договору міни нерухомості, дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме: обмін квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] у будинку [ADDRESS] . Отже, даний правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Тобто, умови договору міни нерухомості сторонами були виконані у повному обсязі. Але, вказаний договір не був нотаріально посвідчений. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2022 року за № 295932281 та № 295931722, копії яких знаходяться в матеріалах справи [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни, серія та номер: 10683, виданий 12.03.1998, видавник: ТОВАРНА БІРЖА «УКРАЇНСЬКА» Згідно технічного паспорту від 09.03.1998 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Позивачі вже 24 роки постійно проживають у вищевказаній квартирі, користується нею, своєчасно провели реєстрацію свого права власності, ніколи не отримували будь-яких претензій зі сторони колишніх власників квартири. Факт обміну квартирами та виконання умов укладеного договору сторонами по справі не оскаржувався та не оспорювався. На сьогоднішній момент позивачі володіють і користуються спірною квартирою, ведуть господарство, сплачують необхідні платежі. Даний договір міни нерухомості позивачі разом із іншою стороною договору вирішили оформити на Товарній Біржі «Українська», оскільки на той час працівники цієї біржі запевнили їх, що договори, зареєстровані на біржі згідно Закону України «Про товарну біржу», мають повну юридичну силу, і не потребують подальшого нотаріального посвідчення. Будучи юридично необізнаними особами та оскільки право власності було зареєстровано, позивачі вважали вищевказаний договір міни нерухомості дійсним, а той факт, що в повному обсязі розпоряджатися своєю нерухомістю вони не вправі, адже при укладанні вказаного договору не були додержані вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення, їм стало відомо лише тепер. Саме тому, позивачі вимушені звернутися до суду із позовною заявою про визнання договору міни нерухомості дійсним за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений позивачами договір міни та зареєстрований товарною біржою не був посвідчений у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи той факт, що сторони по договору міни нерухомого майна повністю виконали свої обов`язки по цьому договору, а нотаріально посвідчити договір на сьогоднішній день неможливо, суд вважає необхідним визнати дійсним договір міни нерухомості зареєстрований за № 10683, а саме: квартири [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Товарною Біржею «Українська» від 12.03.1998 року, реєстраційний № 10683 від 12.03.1998 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved