Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

В лютому 2022 року позивач, через представника адвоката Білого І.С., звернувся до суду з позовом в якому просить відшкодувати моральну шкоду, завдану протиправними діями поліцейських УПП у Миколаївській області, шляхом безспірного списання коштів державного бюджету України Державною казначейською службою України на користь з єдиного казначейського рахунку в сумі 20233,20 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 14.09.2021 о 20:50 год. інспектор взводу № 1 роти № 1 батальйону № 1 УПП у Миколаївській області Цику А.В. на перехресті вулиць 2-ї Повздовжньої та Космонавтів в м. Миколаєві, зупинив транспортний засіб PEUGEOT 308, з державним номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Поліцейський запідозрив водія [PERSON] у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння. Після чого поліцейський запропонував позивачу пройти медичне освідування на стан сп`яніння в медичному закладі, на що позивач погодився та відбув з поліцейським в медичний заклад, де йому було запропоновано здати на дослідження зразки сечі, проте через відсутність фізіологічної можливості [PERSON] не зміг цього зробити. Відповідно до пунктів 12, 13 розділу ІІІ\~Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним\~наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735\~(далі Інструкція), предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу. Однак, в порушення зазначених вимог, незважаючи на неможливість відібрання для дослідження сечі, лікарем медичного закладу не відібрано кров або слину, змиви для дослідження. Попри це, поліцейський [PERSON] , розуміючи, що фактично медичне освідування не проведено через порушення чинного законодавства, видав позивачу запрошення на 17.09.2021 09:00 год. за адресою: [ADDRESS] (наркологія). [PERSON] прибув у зазначене поліцейським місце та час, де службові особи управління патрульної поліції Цику А.В. та [PERSON] пред`явили позивачу висновок лікаря КНЗ «МОЦПЗ» МОР в якому вказано, що «Остаточний діагноз встановити неможливо в зв`язку із відмовою від лабораторного обстеження, посилаючись на відсутність фізіологічного бажання сечовиділення». На думку поліцейських це було підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності із чим [PERSON] категорично не погодився. В свою чергу поліцейські наполягли на складанні протоколу про адміністративного правопорушення в приміщенні відділення поліції № 2 МРУП ГУНП у Миколаївській області за адресою: м.Миколаїв, вул. 12-а Повздовжня,42а. Проти чого [PERSON] в присутності захисника заперечував посилаючись на відсутність необхідності та законності підстави для цього. Однак поліцейський Цику А.В. прийняв рішення про застосування до [PERSON] адміністративного затримання. В подальшому [PERSON] підкорився незаконній вимозі поліцейських [PERSON] та [PERSON] та відбув до відділення поліції, де відносно нього поліцейським [PERSON] був складений протокол про адміністративне затримання серії АА № 096229, а поліцейським Рибалко А.В. протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 1105559 за правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП. В подальшому, постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.12.2021 у справі № 489/6364/21, провадження відносно позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статі 130 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Посилаючись на неправомірність складеного протоколу за частиною першою статті 130 КУпАП та застосованого поліцейським адміністративного затримання, поліцейський звернувся до суду за захистом порушеного права з позовом про відшкодування моральної шкоди. Відповідач УПП у Миколаївській області 12.09.2022 надало відзив на позов в якому в задоволенні позовних вимог просить відмити в повному обсязі. У відзиві вказано, що порушень зі сторони поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення виявлено не було, протокол не мав недоліків, окремої ухвали суду щодо неправомірних дій поліцейських під час складання адміністративних матеріалів щодо [PERSON] винесено не було. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій працівників УПП в Миколаївській області при складанні відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідача в заподіянні моральної шкоди. Крім того, позивач не навів обґрунтування розміру шкоди та якими доказами це підтверджується. Постанова суду, якою закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, не є доказом на підтвердження неправомірності дій працівників поліції, зокрема, що вони вийшли за межі наданих їм повноважень або діяли у непередбачений законом спосіб. А сам факт наявності судового рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, на яке посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не є безумовною підставою вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду. Ухвалене судом рішення не знаходиться у причинно-наслідковому зав`язку з діями відповідача. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 29.04.2018 по справі № 686/4557/18 та постанові від 27.06.2018 у справі № 640/17380/16-ц. Крім того, позивач не оскаржував та не визнав в судовому порядку незаконність дій УПП в Миколаївській області як суб`єкта владних повноважень, а відразу звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. Тому судове рішення яке б визначало (підтверджувало) незаконність дій державного органу відсутнє. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.12.2022 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання, призначеному на 23.03.2023, про яке повідомлені належним чином, сторони не з`явилися та причину неявки свої представників суду не повідомили. В матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи за відповідності позивача і його представника, в якій вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 110559 від 17.09.2021, 14.09.2021 о 20:50 год. в м. Миколаєві, по вул. Космонавтів, в бік будинку №116, водій [PERSON] керував транспортним засобом PEUGEOT 308, з державним номерним знаком [NUMBER] , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, яка не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду у встановленому законодавством порядку у медичному закладі КНП «МОЦЗ» МОР з метою встановлення наркотичного сп`яніння відмовився згідно висновку лікаря № 1169 від 14.09.2021. Заключний діагноз встановити неможливо в зв`язку з відмовою від проведення лабораторних досліджень, посилаючись на відсутність фізіологічного бажання. Крім того,17.09.2022 інспектором взводу № 2 роти № 1 батальйону № 1 УПП в Миколаївській області Цику А.В. складено протокол про адміністративне затримання серії АА № 096229 щодо [PERSON] відповідного статей 260-262 КупАП, з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.12.2021 у справі № 489/6364/21, провадження відносно позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статі 130 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Звертаючись до суду з позовом,\~ [PERSON] \~зазначав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності та закриття справ про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративних правопорушень. Завдану моральну шкоду позивач обґрунтовує спричиненими моральними стражданнями, які полягали в приниженні його честі та гідності під час затримання та складання безпідставно протоколу про адміністративне правопорушення, постійних стресів, пов`язаних із судовими процесами та необхідністю доведення своєї правоти через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, моральні страждання проявляються у переживаннях щодо розголосу факту його затримання та притягнення до адміністративної відповідальності за місцем проживання. Неправдиве обвинувачення позивача у вчинені правопорушення негативно вплинуло на його стосунки з сусідами, знайомими, оскільки отримував судові повістки, що викликало нездоровий інтерес до його особи, поставлено під сумнів його честь та гідність. Розмір моральної шкоди (20233,20 грн.) позивач обґрунтував виходячи з положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Відповідно до статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини\~посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон\~№ 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок\~незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), на яку послався представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, викладено правовий висновок про те, що\~на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.\~Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.\~За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що\~закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. В постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що\~здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.\~Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від\~08.04.2020 у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22.07.2020 у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02.09.2020 у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09.06.2021 у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21). Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка розглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Крім того, відшкодування моральної шкоди здійснюється незалежно від вини та того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом тощо. За викладених обставин суд вважає, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР. Доводи відповідача УПП в Миколаївській області, які ґрунтуються на висновках наведених в постановах Верховного Суду від 29.04.2018 по справі № 686/4557/18 та постанові від 27.06.2018 у справі № 640/17380/16-ц суд не приймає, оскільки цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13.02.2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18.01.2021 у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)). Таким чином, в даному випадку підлягає застосуванню релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). Помилковим є твердження відповідача і про необхідність позивачу було спочатку встановити в судовому порядку неправомірність дій працівників поліції, а після цього звертатися з позовом про відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості, тобто розмір відшкодування шкоди у цьому випадку має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та беручи до уваги час перебування позивача [PERSON] під слідством і судом, суд вважає за справедливе стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 19500,00 грн. (3 місяці х 6500 гривень мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.12.2021 Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»), а саме за період з 17.09.2021 по 24.12.2021 (з здати складання протоколу про адміністративне правопорушення і до прийняття постанови Ленінським районним судом міста Миколаєва про закриття провадження в адміністративній справі). При цьому, суд не погоджується із розрахунком наведеним в позові, оскільки для розрахунку позивач застосував робочі дні, що не відповідає частині третій статті 13 Закону № 266/94-ВР, згідно якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також суд не погоджується з вимогою позивача в частині способу стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, а саме з єдиного казначейського рахунку. У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Враховуючи наведене, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з державного бюджету на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 19500,00 грн.

Outcome: partial