Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок загальною площею 41,7 кв.м., житловою площею 34,2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . В обґрунтування\~ вимог\~зазначає,\~що є\~спадкоємцем після\~померлої \~ [PERSON] за\~заповітом і\~прийняла спадщину,\~однак державним\~нотаріусом було\~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину,\~у зв`язку\~із тим,\~що було\~виявлено, що відсутні правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок та державна реєстрація права власності. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача Великоберезовицької селищної ради в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, надіслано листа про розгляд справи у відсутності їх представника, позовні вимоги визнають, не заперечують щодо їх задоволення. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи. [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 червня 2002 року виданого Миролюбівською сільською радою Тернопільського району. Згідно заповіту складеного та посвідченого 04 січня 2000 року за реєстровим номером №45 Миролюбівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] . Даний заповіт не змінено і не скасовано. Тернопільською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за №271/2003, після смерті [PERSON] , за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину від 18 червня 2003 року за №271. Відповідно до скороченого витягу з акту про одруження №26/2008 від 21.08.2008 виданого ВРАЦС в Старгард Щецінскі Західнопоморського воєводства вбачається, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] уклали шлюб, після реєстрації якого, дружині, [PERSON] , присвоєна прізвище [PERSON] . Згідно інформаційної довідки вих. №1535 від 17.11.2020 р. Тернопільське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації повідомило про те, що за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30.08.1990 та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №55. Відповідно до довідки №621 від 28.11.2022 Великоберезовицької селищної ради Миролюбівського старостинського округу про те, що по [ADDRESS] станом на 01.07.1990 числиться колгоспний двір, членами якого були голова двору [PERSON] , пмерла [INFO] . Згідно довідки №618 від 25.11.2022 Великоберезовицької селищної ради Миролюбівського старостинського округу по вул. Л. Українка, 55 в с. Лучка Тернопільського району Тернопільської області станом на 15.04.1991 числиться колгоспний двір, членами якого були голова двору [PERSON] , пмерла [INFO] . Проте, отримати в Тернопільській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] не виявилося можливим із-за відсутності правовстановлюючого документу та державної реєстрації права власності на житловий будинок. Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 29.01.2021року, [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. було виявлено, що відсутній правовстановлюючий документ та державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно зі ст.120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-14 5цс 13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Оскільки вищевказаний житловий будинок збудовано в 1939 році, тобто в період до 15.04.1991 року, до введення в дію Закону України «Про власність», всі члени колгоспного двору набули права спільної сумісної власності на вказаний будинок. Це право збереглося за ними і після припинення колгоспного двору після введення в дію вищезазначеного Закону. Виходячи з вищезазначеного, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 належав до колгоспного двору та його головою та єдиним членом була [PERSON] , то вона була власником усього житлового будинку. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна як це передбачає ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. При цьому, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивач не має можливості реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки спадкодавець не отримала за життя правовстановлюючий документ на належне їй майно та не здійснила державної реєстрації свого права власності, тому позивач змушений звертатися в суд за захистом своїх невизнаних прав. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси, тому слід визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . На підставі\~наведеного,\~

Outcome: approved