Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

30 червня 2021 року Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку квартири у спільній сумісній власності та визнання права власності на обов`язкову частку в спадщині в розмірі 1/8 частки квартири. В обґрунтування позову зазначила, що вона 23 роки перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , починаючи з 02 квітня 1997 року. [INFO] чоловік позивача - [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є дружина спадкодавця - [PERSON] та його сини - [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що син [PERSON] із спадкодавцем на момент смерті не проживав та до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався в строк 6 місяців. Позивач та відповідач заявили про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Стверджує, що об`єктом спадкування крім іншого, є квартира [ADDRESS] , яку спадкодавець та позивач 22 травня 2017 року придбали в шлюбі в інтересах сім`ї за рахунок спільної праці та коштів для спільного проживання та були зареєстровані в цій квартирі і проживали в ній. Після смерті спадкодавця позивач продовжує проживати в цій квартирі. Зазначає, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Стверджує, що поділ майна, що було набуте під час шлюбу, не був здійснений подружжям у визначений законом спосіб. Вказує на те, що копія заяви про згоду на укладення договорів від 18 травня 2017 року не може бути правовою підставою для зміни режиму спільної сумісної власності подружжя та віднесення спірної квартири до об`єкта особистої приватної власності [PERSON] . Водночас стверджує, що сам факт наявності заяви про згоду на укладання договору купівлі-продажу квартири спростовує саму можливість віднесення квартири. Посилається на те, що у [PERSON] не було джерел походження коштів, які б належали йому особисто відповідно до вимог ст.57 СК України. На час відкриття спадщини позивач мала статус непрацездатної особи, на яку поширюється дія ст.1241 ЦК України, тому має право на обов`язкову частку в спадщині, враховуючи ті обставини, що спадкодавцем було складено заповіт на іншого спадкоємця. На підставі викладеного Позивач просила суд: - визнати житлову квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності частки квартири у спільній сумісній власності на вказану квартиру; - визнати за [PERSON] право власності на обов`язкову частку в спадщині після померлого [INFO] [PERSON] , а саме на 1/8 частину вказаної квартири; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 16 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] в якому він зазначає, що позов не визнає, проти його задоволення заперечує. В обґрунтування своє позиції відповідач зазначає, що з 02 квітня 1997 року позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті залишились дружина - [PERSON] (позивач), [PERSON] (син) та [PERSON] (син). Вказує, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається у тому числі з квартири [ADDRESS] , яка має режим особистої власності спадкодавця. 30 квітня 2020року на підставі заяви позивачки [PERSON] приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мізірною Я.В. була заведена спадкова справа. 12 травня 2020 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Мізірної Я.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та про перевірку наявності заповітів. Вказує, що при перевірці приватним нотаріусом наявності заповітів, було встановлено, що за життя [PERSON] були складені декілька заповітів, за якими спадкоємцем визначений відповідач. За змістом заповіту, який посвідчений 18 травня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за реєстровим номером 1027, [PERSON] на випадок смерті зробив розпорядження стосовно вказаної квартири, зокрема заповідав її [PERSON] . Крім того, вказаним заповітом поклав обов`язок на [PERSON] надати право довічного користування вказаною квартирою [PERSON] . Згідно відомостей, що містяться в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстровано 08 листопада 2019 року на ім`я [PERSON] . Вказує, що відповідно письмової відповіді ТОВ «ПЕТРІВСЬКИЙ КВАРТАЛ 2» за №194 від 20.10.2020 року, наданої на адвокатський запит, для укладення договору купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру [PERSON] було надано паспортні дані, дані реєстраційного номеру облікової картки платника податків та заяву [PERSON] про згоду на укладання договорів від 18 травня 2017 року. Зазначає, що у вказаній заяві позивачка зазначила, що спірна квартира набувається її чоловіком за кошти, що є його особистою власністю та підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаної квартири є його особистою власністю, а тому придбана квартира набувається ним у його особисту приватну власність. Відповідач стверджує, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру в цілому, а не на її частину, як вказує позивачка у позові. Зазначає, що на виконання волі спадкодавця щодо заповідального розпорядження, відповідач виконує своє зобов`язання, позивачка користується квартирою в цілому та заповіт не оскаржує. Зазначає, що у листопаді 2020 року він звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання за ним права на 5/6 часток у спірній квартирі в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі № 369/1464/20, розгляд якої триває. Водночас відповідач не заперечує проти права позивачки на обов`язкову частку в спадщині. Крім того, відповідач просить покласти судові витрати на позивачку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2021 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу завірену фотокопію нотаріального запису №1029 від 18 травня 2017 року, який знаходиться у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій №000110, том 2 щодо посвідчення справжності підпису на заяві [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 30 листопада 2021 року закрито підготовче провадження. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача надіслала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності на підставі наявних матеріалів справи. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України та проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на таке. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 зазначеної вище Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск 15), 27 квітня 2016 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25 квітня 2020 року повторно Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Макіївка, Донецька область, Україна, помер [INFO] у с. Святопетрівському Києво-Святошинського району Київської області, про що 21 березня 2020 року Виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області складено відповідний актовий запис № 17. Згідно заповіту від 10 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1773, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Маслоід Ж.С., [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , на випадок своєї смерті заповів квартиру [ADDRESS] своєму сину - [PERSON] . Згідно заповіту від 23 листопада 2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3440, посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , на випадок його смерті заповів колекцію поштових марок [PERSON] , [INFO] . Згідно заповіту від 18 травня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1027, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Швецовою О.С., [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , заповів майнові права на квартиру [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] . Цим заповідальним розпорядженням поклав обов`язок на [PERSON] , [INFO] , надати право довічного користування (проживання) квартирою вцілому, що розташована за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] . До майна померлого [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тамаря Я.В. 30 квітня 2020 року було заведено спадкову справу № 02/2020, що підтверджується копією інформаційної довідки № 660090220 зі Спадкового реєстру від 30 квітня 2020 року та наданою 25 серпня 2021 року до суду приватним нотаріусом Мізірною Я.В. копією спадкової справи № 02/2020. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається, у тому числі з квартири за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору в даній цивільній справі. Після смерті [PERSON] до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тамаря Я.В. 30 квітня 2020 року надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] . 12 травня 2020 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тамаря Я.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька - [PERSON] , звернувся його син - [PERSON] . Родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємцями підтверджуються документами, що містяться в Спадковій справі № 02/2020 від 30 квітня 2020 року. Так, відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 02 квітня 1997 року, між [PERSON] та [PERSON] 02 квітня 1997 року зареєстровано шлюб, про що 02 квітня 1997 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Макіївки складено відповідний актовий запис № 444, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 травня 1979 року, [PERSON] народився [INFO] , про що 18 травня 1979 року Відділом РАЦС м. Макіївки Донецької області складено відповідний актовий запис № 456. Батьками особи зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №7/ЛУ20- Б від 22 травня 2017 року зазначено, що вказаний договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру укладено на виконання Форвардного контракту № 39855-А/2, придбаного [PERSON] за результатами відкритого аукціону, проведеного Товарною біржею «Перспектива Комодіті» від 22.05.2017 року між ТОВ «Петрівський квартал 2» (продавець) та [PERSON] (покупець). За цим договором Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до акту прийому-передачі квартири, складеного 17 жовтня 2019 року, ТОВ «Петрівський квартал 2» передав, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] . Згідно копії Витягу з державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності № 188750388 від 14 листопада 2019 року квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Судом встановлено, що для укладання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №7/ЛУ20- Б від 22 травня 2017 року [PERSON] крім іншого надав заяву [PERSON] про згоду на укладання договорів від 18 травня 2017 року. Судом досліджено заяву [PERSON] від 18 травня 2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. та зареєстровану 18 травня 2017 року за реєстровим №1029, згідно якої позивач надала свою згоду на придбання її чоловіком - [PERSON] нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , а також надала згоду на укладення та підписання ним договорів купівлі-продажу деривативу, купівлі-продажу нерухомого майна, при цьому погодилась на те, щоб умови договорів визначалися її чоловіком самостійно. Крім того [PERSON] у вказаній заяві підтвердила, що квартира [ADDRESS] набувається її чоловіком [PERSON] за кошти, що є його особистою приватною власністю. Підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вказаної квартири є його особистою власністю, а тому придбана квартира набувається ним у його особисту приватну власність. Відповідно до завіреної копії нотаріального запису №1029 від 18 травня 2017 року, який міститься у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій №000110 том 2, щодо посвідчення справжності підпису на заяві [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.О. засвідчено справжність підпису [PERSON] на її заяві до органу нотаріату про згоду на укладання договорів купівлі-продажу деривативу , майнових прав на квартиру [ADDRESS] , яка набувається її чоловіком [PERSON] в особисту приватну власність за особисті кошти. Відповідно до постанови приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мізірної Я.В. від 26 вересня 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв`язку з неможливістю встановити належність/неналежність спільного майна подружжя та визначення часток спадщини. Відповідно до постанови приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мізірної Я.В. від 26 вересня 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку квартири [ADDRESS] в зв`язку з неможливістю встановити належність/неналежність спільного майна подружжя та визначення часток спадщини. Так, у сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Стороною відповідача стверджується, що квартира [ADDRESS] , дійсно була придбана у шлюбі, але за особисті кошти спадкодавця, що підтвердила його дружина - [PERSON] усвоїй заяві про згоду на укладання договорів від 18 травня 2017 року, посвідченій приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. та зареєстрованій 18 травня 2017 року за реєстровим №1029 . Водночас позивач зазначала, що спірна квартира, була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя, що не доведено стороною позивача відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, яким в даному рішенні надана докладна оцінка. Таким чином суд приходить до висновку, що хоча спірне нерухоме майно було придбано у період шлюбу, відповідачем було доведено, що придбання майна відбувалось за особисті кошти спадкодавця, відтак, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тобто [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги, що позивачу було відомо, що право власності на придбане нерухоме майно оформляється на її чоловіка на праві приватної власності та придбавається ним за його особисті кошти, що було зазначено позивачем у заяві про згоду на укладання договорів від 18 травня 2017 року. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку квартири у спільній сумісній власності. Що стосується вимоги позивача про визнання за [PERSON] права власності на обов`язкову частку в спадщині після померлого [INFO] [PERSON] , а саме на 1/8 частину вказаної квартири, то суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги з огляду на таке. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України(справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Фактично, як убачається зі змісту позовної заяви, позивач з метою оформлення права на спадщину звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тамаря Я.В. Постановою приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мізірної Я.В. від 26 вересня 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку квартири [ADDRESS] в зв`язку з неможливістю встановити належність/неналежність спільного майна подружжя та визначення часток спадщини. А відтак, із зазначеної вище постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вбачається, що для позивача вирішення спору у вказаній справі в частині визнання за [PERSON] права власності на обов`язкову частку в спадщині після померлого [INFO] [PERSON] пов`язане із вирішенням справи в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину квартири у спільній сумісній власності. Крім того, судом враховано, що відповідач по справі - [PERSON] , який є спадкоємцем після майна померлого [PERSON] за заповітом, не заперечував проти права позивачки на обов`язкову частку у спадщині. Позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав, пов`язаних з визнанням права власності на обов`язкову частку у спадщині. Жодних доказів на підтвердження неможливості реалізації своїх спадкових прав на оформлення обов`язкової частки у спадщині через органи нотаріату [PERSON] не надала. Фактично позивач намагається перекласти функції, встановлені законом для нотаріата, на суд, що є неприпустимим, оскільки алгоритми та механізми набуття спадщини чітко встановлені Законом, а судове рішення не може підміняти законодавство, яке чітко регламентує певні правовідносини. Судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Статтею восьмою Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину квартири у спільній сумісній власності та визнання права власності на обов`язкову частку в спадщині в розмірі 1/8 частки квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed