Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить розірвати договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 16.01.2022; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] борг та штрафні фінансові санкції на загальну суму 43087,29 грн; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1984,80 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16.01.2022 між ТОВ «Профі Ріелт» в особі [PERSON] , гр. України [PERSON] (продавець) та гр. України [PERSON] (покупець) укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом договору є зобов`язання сторін щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - квартири загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. Сторони домовились укласти договір купівлі-продажу об`єкту не пізніше 18.02.2022 16 год 00 хв включно. Кошти у розмірі 41606,00 були передані [PERSON] для [PERSON] 16.02.2022 сторони уклали договір змін та доповнень до договору про наміри, у якому сторони домовились укласти договір купівлі-продажу об`єкту не пізніше 03.03.2022 16 год 00 хв включно. Проте сторони не реалізували свій намір у зв`язку із виникненням форс-мажору 24.02.2022 військової агресії рф проти України. З 24.02.2022 для позивача істотно змінились обставини у зв`язку із прийнятою 25.02.2022 постановою Правління НБУ № 23, фактично позбавлена можливості отримати кредитні кошти та придбати нерухомість. Ці обставини неможливо було передбачити під час укладання договору та внесення продавцю грошових коштів у розмірі 41606,00 грн, що в еквівалентно 1500 дол США. Крім того, у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму авансу з наступного дня після спливу 03.03.2022. 09.05.2022 представник позивача направив письмову вимогу відповідачу про сплату суми боргу. Також представники ТОВ «Профі Ріелт» 25.05.2022 повідомили [PERSON] про існування вимоги, проте відповіді не отримали. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.08.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. Направлено позивачу копію ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу - копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. Також відповідачу надано 15-денний термін для подання відзиву на позовну заяву з дня отримання копій документів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.02.2023 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористалась, відзив на позов не подала. Сторони у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 16.01.2022 між ТОВ «Профі Ріелт» в особі [PERSON] , гр. України [PERSON] (продавець) та гр. України [PERSON] (покупець) укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом договору є зобов`язання сторін щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - квартири загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. Пунктом 1.2 договору визначено, що сторони домовились та зобов`язуються укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об`єкту не пізніше 18.02.2022 16 год 00 хв включно за адресою: м. Київ, за згодою сторін. Пунктом 3.2 передбачено, що покупець гарантує придбання об`єкту, та під час підписання даного договору передає продавцю, а продавець приймає грошові кошти у розмірі 41606 грн, що еквівалентно 1500 дол США за курсом станом на день підписання даного договору, які зараховуються у вартість об`єкту. Кошти у розмірі 41606,00 були передані [PERSON] для [PERSON] . Умови договору (п. 1.2) сторонам не вдалось виконати у строк до 18.02.2022, сторони дійшли згоди укласти 16.02.2022 договір змін та доповнень до договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 16.01.2022. Відповідно до п. 1.2 сторони домовились та зобов`язались укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об`єкту не пізніше 03.03.2022 16 год 00 хв включно за адресою: м. Київ, за згодою сторін. Для реалізації наміру, позивачем 25.01.2022 отримано висновок про оцінку майна від суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТА - Експерт Сервіс» метою проведення оцінки було визначення ринкової вартості однокімнатної житлової квартири для застави АТ «Кредобанк» та 25.01.2022 отримано висновок про вартість об`єкту оцінки, виконавець ТОВ «Стек Консалтинг» для цілей оподаткування. Сторони не реалізували свій намір. Пунктом 3.6 договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності згідно діючого законодавства України за невиконання/неналежне виконання умов договору в разі настання обставин непереборної сили (форс-мажор), що перешкоджають виконанню умов договору. У пп. 3.4 та 3.5 договору зазначено щодо підстав та наслідків не укладення договору купівлі-продажу нерухомості є вина або покупця, або продавця. 09.05.2022 представник позивача направив письмову вимогу відповідачу про сплату суми боргу у розмірі 41606 грн. Проте лист із зазначеною вимогою повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернула. Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст. 628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12, від 02.09.2015 у справі № 6-226цс14, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Враховуючи вимоги закону до форми договору купівлі-продажу нерухомості, який повинен бути нотаріально посвідчений, попередній договір в такому випадку також має бути нотаріально посвідченим. У даному випадку між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а виникли лише наміри, які не були реалізовані, а тому сума авансу, яка передана позивачем на користь відповідача підлягає поверненню. Тобто, будь-яких підстав утримувати аванс у продавця не існує, якщо попередній договір або договір про наміри укласти договір не було укладено у нотаріальній формі. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто, нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, не зумовлює набуття/зміни/ припинення прав. Таким чином, укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу нерухомості не відповідає вимогам чинного законодавства України, так як сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору не виконано, такий договір є нікчемним, а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Наведене також підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №-308цс16, де зазначено, що статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини-якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219,220,224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222,223,225 ЦК України тощо). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, за ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дослідивши умови укладених між сторонами договорів, за своєю правовою природою вони є договорами, які містять умови попереднього договору. Разом з тим, за змістом закону попередній договір не відноситься до грошового зобов`язання, він тільки передбачає зобов`язання його сторін укласти в майбутньому основний договір, а таке зобов`язання не є грошовим. Відтак, до даних правовідносин відповідальність за порушення грошового зобов`язання не настає, оскільки таке зобов`язання не є грошовим. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стаття 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до задоволної частини вимог (х=41606х992,40/43087,29). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). У матеріалах справи міститься копія договору № 05/05/2022 про надання правової допомоги від 05.05.2022, копія акта про надання правничої допомоги від 27.07.2022 та платіжне доручення № P24AP24A97541892D466019 від 28.07.2022 на суму 6220,00 грн. Враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн, досліджуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі (х=41606х2750/43087,29)

Outcome: partial