Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

30.06.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особа Приватний нотаріус Миколаївського міського округу Миколаївської області Горбунов Кирил Євгенович, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації. У поданому до суду позові позивач зазначив, що Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №691 від 27.11.1998 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень» було вирішено, згідно з рішенням Ленінського райвиконкому №19 від 21.01.1994 року відселити із аварійного будинку по [ADDRESS] і надати житло за списками УМВС України [PERSON] , 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , на склад сім`ї із 1 особи, знявши з квартирного обліку. Відповідно до книги видачі ордерів 07.12.1998 року було видано ордер №032532 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . 10.12.1998 року на підставі Ордеру [PERSON] прописався в вищезазначеної квартирі та проживає по теперішній час. В установленому законом порядку [PERSON] квартиру не приватизував та вона є власністю громади. 24 травня 2021 року, позивач дізнався, що 20.05.2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., було посвідчено договір купівлі-продажу у відповідності до якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . При цьому, відчужувана квартира нібито належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 20 травня 1999 року Товарною біржою «САНГАЙ» за №310, зареєстрованого 31 травня 1999 року КП ММБТІ за №16177. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:58236848 від 20.05.2021 року 11:06:05, здійснено приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. В спірному договорі купівлі-продажу зазначено, що в квартирі, що відчужується, прописаний [PERSON] , [INFO] строком до 01.06.2021 року. З цього приводу Миколаївським районним управлінням поліції ГУ НП в Миколаївській області було порушено кримінальне провадження за ч.3 ст. 190 КК України. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.07.2021 року по даній справі відкрито провадження. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином причини неявки суду не повідомили. Треті особи до судового засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином причини неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №691 від 27.11.1998 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень» було вирішено, згідно з рішенням Ленінського райвиконкому №19 від 21.01.1994 року відселити із аварійного будинку по [ADDRESS] та надати житло за списками УМВС України [PERSON] , 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , на склад сім`ї із 1 особи, знявши з квартирного обліку. Відповідно до книги видачі ордерів 07.12.1998 року було видано ордер №032532 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . 10.12.1998 року на підставі Ордеру [PERSON] прописався в вищезазначеної квартирі та проживає по теперішній час. В установленому законом порядку [PERSON] квартиру не приватизував та вона є власністю громади. 24 травня 2021 року, після телефонного дзвоника сусідки, позивач дізнався, що невідомі люди, відкривають його квартиру та заявляють, що вони є нові власники. Приїхавши додому, позивачу було повідомлено невідомими особами, що 20.05.2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., було посвідчено договір купівлі-продажу у відповідності до якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] , стало відомо, що відчужувана квартира нібито належала йому на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 20 травня 1999 року Товарною біржою «САНГАЙ» за №310, зареєстрованого 31 травня 1999 року КП ММБТІ за №16177. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:58236848 від 20.05.2021 року 11:06:05, здійснено приватним нотаріусом Горбуровим К.Є., під час укладання Договору купівлі-продажу від 20.05.2021 року. В спірному договорі купівлі-продажу зазначено, що в квартирі, що відчужується, прописаний [PERSON] , [INFO] строком до 01.06.2021 року. 25.05.2021 року, представник позивача звернувся до ММБТІ з адвокатським запитом, щодо надання належним чином посвідчених копій документів на підставі яких квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] , чи [PERSON] , чи іншою особою, а також наданні належним чином посвідчену копію Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 20 травня 1999 року ТБ «Сангай», з копією документів, які попередньо необхідно було отримати продавцю для вчинення даного правочину та копії документів, які стосуються реєстрації Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 травня 1999 року. 28.05.2021 року, представник позивача отримав відповідь на адвокатський запит, у відповідності до якого, комунальне підприємство Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації переглянуло матеріали архіву БТІ за адресою: [ADDRESS] та повідомило наступне. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційній справи за адресою: [ADDRESS] право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в цілому на підставі договору купівлі-продажу №310 від 20.05.1999р., укладеного на ТБ «Сангай», зареєстровано БТІ 31.05.1999р. (копія додається). Інші документи, які стосуються квартири [ADDRESS] відсутні. Інформація стосовно реєстрації право власності за попереднім власником квартири [ADDRESS] в матеріалах архіву БТІ не міститься. Документи стосовно приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] або [PERSON] або на ім`я іншої особи в матеріалах архіву - теж не міститься. Таким чином, [PERSON] нібито у відповідності до Договору №310 купівлі-продажу нерухомого майна від 20 травня 1999 року придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка нібито належала останній ( [PERSON] ) на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 1991 року, посвідченого Яновській С.А., державним нотаріусом Третій Миколаївській державній контори за реєстровим номером 273, зареєстрованого в реєстрі БТІ за №16177 від 8 жовтня 1991 року м. Миколаєва. При цьому, Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 1991 року, посвідченого Яновській С.А., державним нотаріусом Третій Миколаївській державній нотаріальній контори за реєстровим номером 273, яке видане на ім`я [PERSON] спадкоємниці майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] прийняла у спадщину однокімнатну квартиру [ADDRESS] , а не № 97 за цією ж адресою. Таким чином, квартира [ADDRESS] ні [PERSON] , ні [PERSON] ніколи не була приватизована, а договір купівлі-продажу №310 від 20.05.1999р., укладений на ТБ «Сангай», підписаний з боку продавця [PERSON] , є нікчемний, так як вона отримала в спадщину відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 1991 року, посвідченого Яновській С.А., державним нотаріусом Третій Миколаївській державній нотаріальній контори за реєстровим номером 273 квартиру однокімнатну квартиру [ADDRESS] , а не [ADDRESS] , Якщо недійсність правочину встановлена законом то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається (висновки викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц). Згідно ст. 41 Конституції України в кореспонденції зі ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (як зазначено у відповіді ММБТІ квартира в установлено законом порядку не була приватизована), а тому є власністю громади. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права володіння та користування. За ст.ст. 317, 319 ЦК України право розпоряджатися своїм майном за власною волею належить виключно власнику. За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦКУ майно не може бути витребуване у нього. За ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відтак, згідно до ст.ст. 330, 388 ЦК України покупець не набуває права власності на майно, придбане від сторонньої особи, у якої не було повноважень діяти від імені власника, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із відчуженням майна сторонньою особою поза волею власника. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частина 3 статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність па підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. При цьому суд наголошує, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, яким оформлюється такий правочин. Під час розгляду справ про визнання правочину недійсним суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору, повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами. Аналогічну правову позицію Верховного суду викладено в постанові від 23.05.2018 року у справі №910/9823/17 Крім цього, в постанові № 918/780/18 від 23.07.2019 Верховний Суд зазначив, що визнання договору недійсним у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. На підставі Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №691 від 27.11.1998 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень» [PERSON] отримав 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , на склад сім`ї із 1 особи, знявши з квартирного обліку. Відповідно до книги видачі ордерів 07.12.1998 року йому було видано ордер №032532 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . 10.12.1998 року на підставі Ордеру [PERSON] прописався, майже за пів року до того, як нібито було укладено спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 20 травня 1999 року Товарною біржою «САНГАЙ» за №310. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи обставини справи, позов підлягає частковому задоволенню. Також, відповідно до п.1 ч.2 ст.141\~ЦПК України з відповідачів, необхідно стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати в розмірі 2 724,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial