Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 04 березня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 19 березня 2021 року. Позивач прохає стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04 жовтня 2010 року у розмірі 21963,75 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 2270,00 грн. На обґрунтування позовних вимог вказує, що 04 жовтня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви. Позивачем було відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 20000,00 грн. зі строком повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 25 лютого 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 21963,75 грн., яка складається із: 17725,08 грн. заборгованості за тілом кредита, у тому числі: 17725,08 грн. заборгованості за простроченим тілом кредита та 0,00 грн. заборгованості за поточним тілом кредита; 0,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 4238,67 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України; 0,00 грн. нарахованої пені; 0,00 грн. нарахованої комісії. Ухвалою від 30 березня 2021\~ року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням від 26 травня 2021 року позов АТ "КБ "Приватбанк" задоволено, постановлено стягнути із [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.10.2010 станом на 25.02.2021 у загальному розмірі 21963 (двадцять одна тисяча дев`ятсот шістдесят три) гривень 75 копійок, яка складається з наступного: 17725 (сімнадцять тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 08 копійок заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4238 (чотири тисячі двісті тридцять вісім) гривень 67 копійок заборгованості за простроченими відсотками; та стягнути із [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування понесених судових витрат. Ухвалою від 01 лютого 2022 року частково задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 травня 2021 року у цивільній справі № 532/651/21 (провадження № 2/532/305/2021) за позовом Акціонерного товариства «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 15 березня 2022 року. 19 липня 2022 року відповідачкою подано відзив на позов, у якому [PERSON] прохає відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що між банком і споживачем не було укладено кредитного договору ані у письмовій формі, ані у формі договору приєднання у відповідності до вимог ст. 634 ЦК України, а лише підписано анкету-заяву, яка не містить жодних даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, бажання одержати кредит та розміру відсоткової ставки за користування ним. При цьому відповідачем чітко визначено у вказаній анкеті бажану суму кредиту - 2000 грн, а сама анкета є виключно носієм персональної інформації відповідачки. Також відповідачка зазначає, що додані до позову роздруківки з Умов та правил надання банківських послуг є одностороннім документом банку, а позивачем не надано доказів того, що саме додані Умови і правила були надані відповідачці для ознайомлення. Також відповідачка вказує у відзиві, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним доказом, що підтверджує факт наявності заборгованості та його розмуру, а математична таблиця, названа позивачем випискою, не відповідає вимогам до оформлення первинних банківських документів, визначених Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України", оскільки не містить обов`язкових реквізитів, визначених п.61 цієї Постанови та є недійсною в силу приписів п.52 цієї Постанови. Водночас відповідачка вказує, що до спірних правовідносин має бути застосована позовна давність строком три роки, тобто, по всіх правовідносинах, що передують 18.02.2018 позивач пропустив цей строк і добровільно відмовився від свого права на звернення до суду. 12 серпня 2022 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому повторно наведено обставини, викладені у позовній заяві, звернуто увагу на те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, а доказом позивач вважає банківську виписку за рахунком відповідачки, та водночас вказується на те, що банківська виписка є первинним документом відповідно до Переліку типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 № 578/5. Також позивач зауважує, що оскільки платіжна картка, отримана відповідачкою, має строк дії до останнього дня липня 2021 року, в позивач звернувся до суду з позовом 11.03.2021, позовна давність ним не була пропущена. У судові засідання позивач не з`являвся, був належним чином повідомлений про дати, час і місце судових засідань, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідачка у судові засідання не з`являлася, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідачки у судових засіданнях підтримував заперечення проти позову, викладені у відзиві, додатково посилався на неспроможність виписки з рахунку як доказу на підтвердження заборгованості відповідачки перед позивачем, прохав у разі задоволення позову застосувати позовну давність. Заслухавши представника відповідача, перевіривши доводи процесуальних заяв та наявні у суду докази, суд робить такі висновки. Судом встановлено, що 04 жовтня 2010 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладений договір про надання банківських послуг № б/н з [PERSON] шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н (а.с. 20). У анкеті-заяві зазначено, що [PERSON] згодна з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які були надані їй у письмовому вигляді, та зобов`язалася виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку. Позивачем до позовної заяви додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с. 21), а також витяг Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с. 22-46). Відповідно до наданої позивачем довідки (а.с. 19), позивачем відповідачці на підставі договору № б/н були надані кредитні картки: № [NUMBER] , видана 04.06.2013 з терміном дії по 09/16; № [NUMBER] , видана 18.08.2014 з терміном дії по 08/18; № [NUMBER] , видана 18.08.2014 з терміном дії по 08/18; № [NUMBER] , видана 02.10.2017 з терміном дії по 07/21. Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с. 18), при відкритті карткового рахунку 04.06.2013 встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., який 04.06.2013 зменшено до 300,00 грн., 15.08.2015 збільшено до 500,00 грн., 11.08.2016 збільшено до 7000,00 грн., 23.03.2017 збільшено до 15000,00 грн., 02.10.2017 зменшено до 15000,00 грн., 07.02.2018 збільшено до 20000,00 грн., 22.12.2019 зменшено до 19716,89 грн., 02.01.2020 зменшено до 19716,89 грн., 30.01.2020 зменшено до 19473,08 грн., 11.02.2020 зменшено до 19191,72 грн., 22.02.2020 зменшено до 19191,72 грн., 07.03.2020 зменшено до 19191,72 грн., 18.03.2020 зменшено до 19191,72 грн., 31.03.2020 зменшено до 19191,72 грн., 14.04.2020 зменшено до 19191,72 грн., 27.04.2020 зменшено до 19191,72 грн., 08.05.2020 зменшено до 19191,72 грн., 19.05.2020 зменшено до 19191,72 грн., 01.06.2020 зменшено до 17954,59 грн., 12.06.2020 зменшено до 17090,49 грн., 23.06.2020 зменшено до 17090,49 грн., 06.07.2020 зменшено до 17090,49 грн., 17.07.2020 зменшено до 17090,49 грн., 31.07.2020 зменшено до 17090,49 грн., 11.08.2020 зменшено до 17090,49 грн., 25.08.2020 зменшено до 17090,49 грн., 07.09.2020 зменшено до 17090,49 грн., 23.09.2020 зменшено до 17090,49 грн., 01.10.2020 зменшено до 0,00 грн. З розрахунків заборгованості за договором б/н від 04.10.2010 (а.с. 6-17), наданих банком, вбачається, що станом на 25.02.2021 заборгованість відповідача становить 21963,75 грн. та складається із: заборгованості за простроченим тілом кредита у розмірі 17725,08 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 4238,67 грн. Враховуючи викладене, а також специфіку укладання такого виду кредитних договорів, істотне значення має перевірка судом редакції укладеного кредитного договору, внесення в нього змін. Така позиція відповідатиме вимогам ЦПК щодо об`єктивного з`ясування обставин у справі. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стала судова практика вказує на те, що в такому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені, за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Долучений до позову розрахунок заборгованості не є достовірним і достатнім доказом (статі 79, 80 ЦПК України) на підтвердження як факта видачі відповідачу кредитних коштів, так і розміру заборгованості з урахуванням того, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року, пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року. При цьому суд зауважує, що позивач, вказуючи у відповіді на відзив на те, що вказаний розрахунок не є первинним документом, фактично визнав відсутність доказового значення цього розрахунку. Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] користувалася наданими картками, здійснюючи покупки, поповнюючи свій рахунок та знімаючи готівку у банкоматах (а.с. 55-82). Суд погоджується з тим, що надана позивачем виписка по картковому рахунку не відповідає вимогам п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (в редакції станом на час подання позову), якою визначено, що форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Так, надана позивачем виписка не містить зазначення особового рахунку [PERSON] , коду банку, в якому відкрито рахунок, номерів рахунку кореспондента, номера документа, сум оборотів за дебетом та кредитом рахунку та суми вихідного залишку. Водночас, вказаний доказ не відповідає вимогам п. 51 цього Положення, яким визначено, що первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі. Так, надана виписка не містить ані назви документа, ані дати його складання, ані посад осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлння, ані особистого підпису чи інших даних, які б дали змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені операції. Тому суд вважає за необхідне погодитися з представником відповідача, що вказаний документ, як такий, що не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними, що прямо передбачено п. 52 зазначеного Положення. Разом з тим, із вказаної виписки вбачається, що відповідачкою здійснювалися як зняття грошових коштів з карткового рахунку, так і його поповнення, однак встановити достовірно на рахунок погашення якої саме заборгованості їх було зараховано (тіла кредиту, комісії за обслуговування чи відсотків, нарахування яких є безпідставним з огляду на викладене вище), встановити не видається можливим, оскільки виписка містить виключно інформацію накопичувальним підсумком без розділення вказаних категорій. При цьому, відповідно до вказаної виписки станом на 01.02.2021 відповідачка має заборгованість у розмірі 21 963 грн 75 коп, до якої включено і нараховані автоматично відсотки та комісії за обслуговування, що прямо вбачається із виписки. Таким чином, хоча виписка й не може вважатися допустимим доказом у цій справі, вона також не свідчить і про те, що розмір заборгованості [PERSON] за тілом кредиту перед банком складає саме 17725 грн 08 коп. Тобто, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачкою було отримано від позивача та не повернуто кошти саме у розмірі 17725 грн 08 коп. При цьому суд зауважує, що ані позовна заява, ані подані позивачем інші процесуальні заяви не містять інших допустимих та достовірних відомостей, які б підтверджували правильність вказаного розміру заборгованості за тілом кредиту. З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд був зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Крім того, відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 13 травня 2020 року по справі №219/1704/17, Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналізуючи вищевказане та беручи до уваги подані докази, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк". Разом з тим, щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд зауважує, що позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє в позові у зв`язку з його необґрунтованістю. В разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, клопотання про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed