Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із заробітної плати. Позовні вимоги обгрунтував тим, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021 року у справі №554/8601/21 визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ "ПриватБанк" №Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09.08.2021 року про звільнення [PERSON] та поновлено позивача на роботі на посаді начальника Відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ "ПриватБанк" та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Додатковим рішенням суду від 28.04.2022 року у справі встановлено: середня заробітна плата позивача обчислена з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача з роботи, у період з 10.06.2021 року по 09.08.2021 року у розмірі 105 828,94 грн. без врахування нарахованих та утриманих сум податків і зборів із суми заробітної плати шляхом арифметичного підрахунку судом (105 828,94 грн. : відпрацьовано 43 робочих дні = середньоденна заробітна плата 2519,73 грн.). Постановою Полтавського апеляційного суду від 27.07.2022 року, рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021 року та додаткове рішення від 28.04.2022 року у вказаній справі залишені в силі. З указаним розрахунком позивач не погоджується, оскільки він робився із сум, з яких відраховані податки, тому вважає, що для обрахунку середньоденної заробітної плати необхідно виходити із суми виплачених коштів із врахуванням податків - 129 920, 70 грн. (129 920, 70 грн. : відпрацьовано 43 робочих дні = середньоденна заробітна плата 3021,41 грн.). Просив стягнути із відповідача за період із 01.07.2022 року по 14.08.2022 року середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за 31 робочий день (липень 2022 року - 21 день та серпень 2022 року - 10 днів), що дорівнює 93 663,71 грн. (3021,41 грн.* 31). Також просив стягнути із відповідача витрати за надання йому правової допомоги у сумі 9500,00 грн. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.12.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 01.02.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Материнко М.О. від розгляду справи. 31.01.2023 року на адресу суду надійшов відзив АТ КБ "ПриватБанк" на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого проти задоволення позову заперечують із наступних підстав. Після набрання рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021 року законної сили (27.07.2022 року), [PERSON] поновлено на роботі, відповідно до наказу №Э.28.0.0.0/1-7333328 від 15.08.2022 року. Копію наказу направлено на адресу [PERSON] 16.08.2022 року та отримано ним 23.08.2022 року. Оскільки рішення суду про поновлення на роботі не було допущене до негайного виконання, вважають, що обов?язок банку виконати судове рішення виник тільки після набрання ним законної сили. Позивач з проханням виконати рішення суду до банку не звертався. Вважають, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є необгрунтованими. Позивач наводить помилковий розрахунок середньоденної заробітної плати. Зауважують, що при розрахунку середньоденної заробітної плати у рішенні Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021 року, помилково включено витрати щодо добровільного медстрахування за рахунок банку, правове забезпечення, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні, тому середньоденна заробітна плата повинна становити ((24317,64 грн. заробітна плата за травень 2021 року + 2186,24 грн. заробітна плата за червень 2021 року)(20 робочих днів у травні 2021 року +20 робочих днів у червні 2021 року)=1147,60 грн.). Вказаний розрахунок відповідає Порядку №100. Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.02.2023 року задоволено заяву про самовідвід судді Материнко М.О. від розгляду справи. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16.02.2023 року справу прийнято до провадження суддею Черняєвою Т.М. та постановлено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 20.03.2023 року задоволено клопотання представника відповідача Мужевської Є.Л. та визнано зловживання позивачем [PERSON] процесуальними правами і застосовано заходи процесуального примусу у вигляді попередження. Ухвалою суду від 20.03.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Мужевської Є.Л. про витребування додаткових доказів. Ухвалою суду від 20.03.2023 року залишено позовну вимогу [PERSON] про стягнення моральної шкоди без розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Мужевська Є.Л. просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що окремою підставою для відмови у задоволенні позову є пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом, який необхідно обраховувати у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України, у один місяць. Заперечувала проти стягнення витрат на надання правничої допомоги, оскільки позивач сам являється адвокатом та надані ним докази не відповідають критерію реальності, оскільки такі ж документи додано до інших позовних заяв, поданих позивачем до інших позовних заяв. Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021 року у справі №554/8601/21 позов [PERSON] до АТ КБ «Приват Банк», третя особа: Полтавська обласна організація Всеукраїнської професійної спілки працівників АТ КБ «Приватбанк» про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09.08.2021 року про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді начальника Відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ "ПриватБанк". Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.6-16). Згідно додаткового рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28.04.2022 року, стягнуто з АТ КБ "Приват Банк" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 403156,80 грн. за період з 10.08.2021 року по 08.04.2022 року (день постановлення рішення). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати громадянину [PERSON] в межах платежу за один місяць в розмірі 55434,06 гривен (а.с.17-20). Постановою Полтавського апеляційного суду від 27.07.2022 року апеляційні скарги АТ КБ "Приватбанк" залишено без задоволення. Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 28.04.2022 року залишено без змін (а.с.21-25). Далі встановлено, що відповідно до наказу АТ КБ "ПриватБанк" №Э.28.0.0.0/1-7333328 від 15.08.2022 року, [PERSON] поновлено на попередній роботі на посаді начальника відділу Центрального макрорегіонального відділення (а.с.29, 109). Наказ направлено на адресу [PERSON] засобами поштового зв?язку 16.08.2022 року (а.с.110-112) та отримано останнім 23.08.2022 року (а.с.113). Позивач [PERSON] просить стягнути із відповідача АТ КБ "ПриватБанк" середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2022 року по 14.08.2022 року Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 5 ст.84 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.04.2022 року визначено середньоденний заробіток [PERSON] , який становить 2519,73 грн. Рішення набрало законної сили 27.07.2022 року. [PERSON] та представник АТ КБ "ПриватБанк" брали участь у розгляді справи, рішення у цій частині не оскаржували, тому судом не можуть бути прийняті до уваги аргументи сторін щодо неправильного обрахунку середньоденної заробітної плати. А отже, при визначенні розміру середнього заробітку, необхідно виходити із розміру середньоденного заробітку 2519,73 грн. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що рішення про поновлення [PERSON] на роботі було постановлено 18.11.2021 року, набрало законної сили 27.07.2022 року, а на роботі працівника фактично поновлено 15.08.2022 року, із відповідача на користь позивача, внаслідок визнання судом незаконності наказу про звільнення, підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у тому числі з 01.07.2022 року до 14.08.2022 року, як заявлено у вказаній справі. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст.233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Щодо пропуску строку звернення до суду із позовом, то судом не можуть бути враховані доводи представника позивача щодо обмеження строку звернення до суду із позовом про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу одним місяцем, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, так як відповідно до рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013 року, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належної працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Таким чином, поняття "грошове забезпечення", "індексація грошового забезпечення" та "заробітна плата", які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій адміністративній справі охоплюються застосованими у ч.2 ст.233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці". Аналогічну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 року у справі №807/363/18, від 25.04.2019 року у справі №804/496/18, від 26.06.2019 року у справі №820/4748/17, від 22.05.2020 року у справі №808/3200/17, від 04.02.2021 року у справі №160/5393/19. У постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з?ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв?язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов?язаним з недотриманням законодавства про працю та оплату праці. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, у постанові 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Обєднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.10.2019 року у справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 01.07.2022 року (21 робочий день) по 14.08.2022 року (10 робочих днів) у сумі 78111,63 грн. ((21+10)*2519,73 грн.). Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору. Також суд вважає доведеними належними доказами витрати на надання позивачу правничої допомоги адвокатом (на підтвердження витрат до суду надано копію договору про надання правової допомоги від 04.09.2022 року; копію проміжного акту прийому-передачі виконаних робіт від 02.03.2023 року на загальну суму 9500,00 грн.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Кушнаренком С.А.), тому вимоги у частині стягнення із відповідача на користь позивача 9500,00 грн. також підлягають до задоволення.

Outcome: partial