Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позововм до [PERSON] , державного реєстратора КП "Реєстратор" Нікітіної Ю.В. про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру), скасування запису про право власності, повернення сторін у попередній стан. Позов мотивовано тим, що 20.04.2017 року між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» укладено договір про іпотечний кредит № 1.07041193, за умовами якого ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» надав [PERSON] 102 000 доларів США на строк 190 місяців зі сплатою 12% річних, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. Вказані кредитні кошти були використані [PERSON] для придбання нерухомості - квартири [ADDRESS] , загальною площею 46, 1 кв м. На виконання вимог передбачених п.1.2 Договору про кредит сторонами було укладено Іпотечний договір № 1.07041193 від 20.04.2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46, 1 кв м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2007 року, з метою забезпечення повного виконання зобов`язань іпотекодавця за договором про іпотечний кредит № 1.07041193 укдаджений 20.04.2017 року та додатків до нього. Відповідно до положення 5.1 Договору про кредит, забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором за цим договором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання й виконаня інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором, є житлова нерухомість, визначена в п.1.2 цього договору, яка передається в іпотеку за іпотечним договоромо, при цьому позичальник зобов`язується укласти з кредитором іпотечний договір одночасно з укладенням стронами цього договору. Положенням п. 4.4 Договору про кредит передбачено, що кредитор набуває право вимоги від позичальника дострокове погашення кредиту, а позичальник зобов`язується на вимогу кредитора погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, нараховану неустойку та інші платежі, й нарахування за цим Договором, нараховану неустойку та інші платежі, нарахування за цим договором (при їх наявності), що підлягають сплаті позичальником на користь кредитора у випадках, які передбачені положеннями п.п.4.4.1, 4.4.2, 4.4.3 Договору про кредит. Відповідно до п.4.5 Договору про кредит, у разі порушення позичальником основного зобов`язання або обов`язків за цим договором та/або за іпотечним договором, кредитор направляє на адресу позичальника рекомендованим листом письмову вимогу про усунення порушення порушеного зобов`язання з письмовим попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язання з письмовим попередженям про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом 30 робочих днів від дати відправлення вимоги кредитором позичальник не задовольнив її в повному обсязі, кредитор набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку чинном законодавством та віпотечним договором. Положенням п.3.2 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем обов`язків, які передбачені цим або кредитним договором негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання з урахуванням умов п.4.5 Кредитного договору. Одним із підпунктів п.3.3 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель вправі прийняти предмет іпотеки у власність у порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому вказане вище застереження визначено сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Вказана позивачем нерухомість (квартира) була набута для проживання його особисто та членів його сім`ї, яким за мірою фінансових можливостей договір про кредит виконувався в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, та до липня 2010 року включно повертались кредитні кошти. Починаючи з 2010 року, враховуючи чергову політичну кризу, здорожчання долара США до відношенню до національної валюти України - гривні, позивач втрати фінансову можливість сплачувати кредит, який подорожчав майне на 30%. 11.08.2010 року за заявою ПАТ «Платинум Банк» приватним нотаріусом КМНО Сергеєвим О.О. було вчинено виконавчий напис із пропозицією провести звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом її реалізації та зарахування грошових вимог ПАТ «Платинум Банк» у таких розмірах: - залишок заборгованісті по кредиту в сумі еквівалентному 94 274, 80 доларів США, - суми простроченої заборгованості за відсотками у розмірі еквівалентному 2 309, 10 доларів США, - пені у розмірі 15 689, 48 грн. Вказаний виконавчий напис за № 944 від 11.08.2010 року було пред`явлено ПАТ «Платинум Банк» до ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві. 10.01.2017 року правління НБУ рішенням № 14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних». Вподальшому НБУ за пропозицією ФГВФФ прийняв рішення від 23.02.2017 року № 95-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум Банк». 26.11.2019 року позивачем із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомой, що власником квартири [ADDRESS] є вже не він, а невідомий йому [PERSON] , й відповідно до отриманих даних інформаційної довідки № 190299421 від 26.11.2019 року державним реєстратором КП «Реєстратор» Нікітіною Ю.В. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47286298 від 10.06.2019 року, яким право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] , про що внесено запис № 31937442. Та, як вбачається із вказаної інформаційної довідки від 26.11.2019 року державний реєстртор КП «Реєстратор» Нікітіна Ю.В. здійснила реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру на підставі: договору про відступлення прав вимоги, укладеного між уповноваженою особою ФГВФО Грошовою С.В. від імені ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] на підставі Протоколу електронного аукціону UA-ЕА-2018-10-30-000004-b від 12.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КИМНО Верповською О.В. за реєстраційним № 347і від 13.02.2019 року, іпотечного договору № 1.07041193 від 20.04.2007 року посвідченого ПНКМНО Малиновською О.Ю. Вважає, що в порушення ст. 35 Закону України «Про іпотеку», договору про кредит, Іпотечного договору кредитодавцем не було направлено та вручено йому письмової вимоги, в порушення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не було проведено оцінку ринкової вартості майна станом на день прийняття рішення про реєстрацію права власності за відповідачем суб`єктом оціночної діяльності, здійснено відчуження квартири. Окрім цього, в обґрунтування недійсності правочину позивач посилається на встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону примусового звернення стягнення на заставлене майно, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті для споживчих цілей і відчужувана квартира є єдиним постійним місцем його проживання. Вважає, що на період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, квартира не могла бути відчуженою (вибутою з його володіння), а рішення державного реєстратора, який грубо порушив вимоги вказаного закону, має бути визнано пратиправним та скасовано. За наслідком вимог, оскільки фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про держану реєстрацію прав та обтяжень від 10.06.2019 року, індексний номер: 47286298, номер запису про право власності: 31937442, державного реєстратора КП «Реєстратор» Нікітіної Ю.В., яке стало підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 31937442 про реєстрацію права власності за [PERSON] про вказану квартиру, та повернути сторін у попередній стан. В судовому засіданні представник позивача Мацко М.А. , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 21 жовтня 2020 року (а.с.112), позовні вимоги підтримав з тиж же підстав та просив їх задовольнити. При цьому вказав, що позивач визнає, що не виконував уцілому взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені іпотекою. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачами не подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення за відсутності відповідачів, з ухваленням заочного рішення відповідно до положень статті 280 ЦПК України за погодженням позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні за відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки примусового стягнення на предмет іпотеки не відбулося, іпотекодавець надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя згідно відповідного застереження в іпотечному договорі, й такі висновки узгоджується із правовими висновками Верховного Суду з аналогічних правовідносин, а також з іних процесуальних підстаав, які будуть зазначені у цьому рішенні. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі посвідченого нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. договору купівлі-продажу, укладеного 20 квітня 2007 року з [PERSON] , позивач [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). 20 квітня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» укладено договір про іпотечний кредит № 1.07041193 про надання ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» [PERSON] цільового кредиту в сумі 102 000 доларів США, зі сплатою 12,00% річних на строк 180 місяців для придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (а.с. 14-16, 17). Також, між такими сторонами укдадено 15 вересня 2007 року Додатковий договір до договору про іпотечний кредит № 1.07041193, яким зменшено суму щомісячного ануітентного платежу за кредитним договором, протягом період з 17.09.2009 року і до 16.09.2020 року позичальник сплачує проценти за користування кредитом в розмірі 9,9% річних (відбулось зменшення процентної ставки) (а.с. 17) В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 1.07041193 від 20 квітня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» укладено іпотечний договір № 1.07041193 від 20 квітня 2007 року, згідно з умовами якого [PERSON] передав в іпотеку ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 20 квітня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 20 квітня 2007 року Малиновською О.Ю. (а.с. 18). 11.08.2010 року за заявою ПАТ «Платинум Банк» приватним нотаріусом КМНО Сергеєвим О.О. було вчинено виконавчий напис із пропозицією провести звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом її реалізації та зарахування грошових вимог ПАТ «Платинум Банк» у таких розмірах: - залишок заборгованісті по кредиту в сумі еквівалентному 94 274, 80 доларів США, - суми простроченої заборгованості за відсотками у розмірі еквівалентному 2 309, 10 доларів США, -пені у розмірі 15 689, 48 грн. Вказаний виконавчий напис за № 944 від 11.08.2010 року було пред`явлено ПАТ «Платинум Банк» до ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві. 10.01.2017 року правління НБУ рішенням № 14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних». Вподальшому НБУ за пропозицією ФГВФФ прийняв рішення від 23.02.2017 року № 95-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум Банк». 26.11.2019 року позивачем із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомой, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , й відповідно до отриманих даних інформаційної довідки № 190299421 від 26.11.2019 року державним реєстратором КП «Реєстратор» Нікітіною Ю.В. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47286298 від 10.06.2019 року, яким право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] , про що внесено запис № 31937442. Посилання позивача про недотримання банком процедури, визначеної Законом України «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, жодним доказом не підтверджена, оскільки позивач до суду із заявою про витребування таких доказів не звертався, також ним не забезпечено витребування доказів про вчинений нотаріальний напис нотаріусом, за яким нотаріусом прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, та який є предметом спору, й за відсутності яких суд не може надати оцінку правомірності оскаржуваного приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності за оспорюванню процедурою, що вказує на необґрунтованість позову з такої визначеної позивачем підстави. Як вбачається із Інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2019 року 10.06.2019 року на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер: 347і, виданого 13.02.2019 року, виданик: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ворловська О.В., іпотечного договору, серія та номер: 1.07041193, виданий 20.04.2007 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О.Ю. державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор», м.Київ, Нікітіною Ю.В. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47286298 від 10.06.2019 року про право приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до положення 5.1 Договору про кредит, забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором за цим договором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання й виконаня інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором, є житлова нерухомість, визначена в п.1.2 цього договору, яка передається в іпотеку за іпотечним договоромо, при цьому позичальник зобов`язується укласти з кредитором іпотечний договір одночасно з укладенням стронами цього договору. Положенням п. 4.4 Договору про кредит передбачено, що кредитор набуває право вимоги від позичальника дострокове погашення кредиту, а позичальник зобов`язується на вимогу кредитора погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, нараховану неустойку та інші платежі, й нарахування за цим Договором, нараховану неустойку та інші платежі, нарахування за цим договором (при їх наявності), що підлягають сплаті позичальником на користь кредитора у випадках, які передбачені положеннями п.п.4.4.1, 4.4.2, 4.4.3 Договору про кредит. Положенням п.3.2 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем обов`язків, які передбачені цим або кредитним договором негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання з урахуванням умов п.4.5 Кредитного договору. Одним із підпунктів п.3.3 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель вправі прийняти предмет іпотеки у власність у порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому вказане вище застереження визначено сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до статті 2 пункту 2.5.2 іпотечного договору № 1.07041193, укладеного 20 квітня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] передбачено таке. У разі невиконання або неналежного виконання Іпотокодавцем обов`язків, що передбачені Кредитним та цим договором, звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право - безумовне та безспірне право Іпотекодержателя одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотокодавця. Право Іпотекодержателя на право звернення на стягнення на предмет іпотеки може виникати також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Відповідно до пункту 2.5.3 право звернення на предмет іпотеки в порядку та на умовах, визначених цим договором, у випадку дострокового розірвання кредитного договору і неповернення суми кредиту та або процентів за користування ним, та інших платежів, що передбачені цим та Кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених цим та Кредитним договором. Відповідно до статті 3 пункту 3.1 вказаного іпотечного договору Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотокодавцем обов`язків, які передбачені цим або Кредитним договором негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання з урахуванням умов п.4.5 Кредитного договору. Відповідно до статті 3 пункту 3.1 вказаного іпотечного договору звернення стягнення здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. П.3.3. передбачає, що даний пункт цього договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору: організації продажу предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між Іпотокодавцем та покупцем, Іпотокодавець не має права відмовитись від підписання договору купівлі-продажу, продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку», прийняти предмет іпотеки у власність в порядку визначеному ст. 37 Законом України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається стронами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. П.3.4. передбачено, що у випадку вчинення виконавчого напису або прийняття рішення суду звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів у порядку, передбаченому законодавством. Тобто за умовами вказаного договору Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: - на підставі рішення суду; або - на підставі виконавчого напису нотаріуса; або - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або - шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Судом встановлено, що ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі, що відповідає закону, уподальшому предмет іпотеки (квартира) було відчужено від ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» [PERSON] , що також відповідає умовам Іпотечному договору та закону. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. У пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. В іпотечному договорі від 20 квітня 2007 року № 1.07041193, укладеного 20 квітня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: - на підставі рішення суду; або - на підставі виконавчого напису нотаріуса; або - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або - шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Та цим договором визначено, що визначене у іпотечному договорі застереження визначається стронами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя (ст.3 Договору). Відповідно, суд встановив, що ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі, а у подальшому предмет іпотеки було відлучено ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» [PERSON] у передбачений законом спосіб, право на яке також передбачено й Іпотечним договором. Законодавець чітко визначає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, вказуючи на те, що це має бути або договір про задоволення вимог іпотекодаржателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, що узгоджується із правовою позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 року у справі № 754/17290/15-ц. Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19). За таких підстав та встановлених обставин, суд на підставі доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що у договорі іпотеки від 20 квітня 2007 року № 1.07041193, укладеному 20 квітня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , оскільки позичальник [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою, що ним визнається. У зв`язку із чим суд приходить до висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Такий висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року по справі № 201/344/18, провадження № 61-47421св18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Доводи позивача про те, що відповідачем безпідставно не застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», спростовуються встановленими обставинами про те, що звернення стягнення на спірну квартиру здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавець [PERSON] надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього, що погоджено статтею 3 Іпотечного договору. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Outcome: dismissed