Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Білоус Р.А. звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами, що був зареєстрований 02.10.1982 року; визнати 52/100 будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] га [PERSON] ; в порядку поділу майна подружжя, визнати право власності за сторонами на будинок [ADDRESS] по 26/100 за кожним; визнати земельну ділянку, кадастровий номер: 1810136300:10:068:0054, площею 0,0267 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] га [PERSON] ; в порядку поділу майна подружжя, визнати право власності за сторонами на земельну ділянку, кадастровий номер 1810136300:10:068:0054, площею 0,0267 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] за кожним. В обґрунтування позову зазначено, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося, між сторонами відсутнє почуття взаєморозуміння, існують різні погляди на життя, проживають окремо один від одного, не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, сімейні відносини між ними припинено, а подальше збереження сім`ї неможливе. Спільних неповнолітніх дітей від шлюбу немає, однак в позасудовому порядку відповідач відмовився розірвати шлюб. Крім цього зазначено, що у шлюбі сторони набули у власність спільне майно, у добровільному поділі якого відповідач відмовляє позивачу. У хвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14.02.2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 63). 28.04.2022 року представником [PERSON] - адвокатом Гуртовенком Р.М. подано зустрічну позовну заяву, якою останній просив просить визнати земельну ділянку, кадастровий номер: 1810136300:10:068:0054, площею 0,0267 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 35/100 частин, а за [PERSON] право власності на 17/100 частин будинку [ADDRESS] , посилаючись на значні поліпшення майна після припинення шлюбних відносин.(а.с. 78-80). Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23.05.2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного майна подружжя, - прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та присвоєно цивільній справі №295/1481/22 (а.с. 109). 13.06.2022 року від представника [PERSON] - адвоката Білоуса Р.А. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, яким останній просив відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що спірна земельна ділянка набута обома сторонами під час шлюбу, перебувала та перебуває у спільному використанні сторін, а тому надання такої земельної ділянки одному з подружжя буде порушенням норм ст. 57 Сімейного кодексу України. Присадибна земельна ділянка нерозривно пов`язана з розташованими на ній житловим будинком та іншими об`єктами цивільних прав, включаючи багаторічні насадження на цій землі, господарські споруди, тощо. Тому права на таку ділянку є похідними від будинку, а сама ділянка та будинок разом з іншими об`єктами цивільних прав на цій ділянці нерозривно пов`язані та становлять одне ціле - садибу. Крім цього, відзивом на зустрічну позовну заяву адвокат заперечив збільшення частки [PERSON] через безпідставність та заначив, що [PERSON] протягом всіх років несла всі витрати на спільне утримання майна, а ті доводи, що [PERSON] за власні кошти здійснив реконструкцію частини будинку не відповідають дійсності (а.с. 117-120). В судовому засіданні 22.03.2023 року позивач за первісним позовом- [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Позивач зазначила, що тривалий час працювала за корнодом та надавала кошти для поліпшення майна. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву з підстав зазначених в позовні заяві. Вислухавши пояснення сторін дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який зареєстровано 02.10.1982 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис №1834 (а.с. 5). 01.12.1987 року [PERSON] згідно договору купівлі-продажу придбав 52/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 55 кв.м., розташований на земельні ділянці 600 кв.м. Зі змісту свідоцтва про право власності від 15.01.2014 року, за індексним номером 16144878, вбачається, що [PERSON] належить земельна ділянка кадастровий номер: 1810136300:10:068:0054, площею 0,0267 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У зв`язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння, шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства сторони не ведуть. З огляду на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, і за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Щодо визнання майна особистою власністю та поділу майна подружжя Відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма закону встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до статті 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17. Позивач за зустрічним позовом в обгрунтування вимог про визнання за ним права власності на 35/100 частин, а за [PERSON] права власності на 17/100 частин будинку [ADDRESS] , посилався на значні поліпшення майна після припинення шлюбних відносин, що на його думку підтверджується висновком оціночно-будівельного дослідження від 06.09.2022 року № 15/22 складеного експертом Юровим А.Н. (а.с. 132-157). Зазначений експертний висновок не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ з огляду на наступне. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або судом, що доручив проведення експертизи; висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Частиною 6 ст. 106 ЦПК зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку оціночно-будівельного дослідження від 06.09.2022 року № 15/22 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. За таких обставин, суд не приймає до уваги вказаний висновок, оскільки останній не є належним та допустимим доказом. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, на підтвердження значного поліпшення майна позивач за зустрічним позовом подав ряд товарних чеків, видаткових накладних, квитанцій, замовлень про придбання та проведення будівельних робіт (а.с. 83-92), однак жодний з вказаних доказів не містить відомостей про те, що будівельні матеріали встановлені та використані для поліпшення житлового будинку [ADDRESS] , що будівельні матеріали придбані [PERSON] за за його особисті кошти. За таких обставин, суд визнає спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 52/100 частин будинку [ADDRESS] та здіснює поділ вказаного майна шляхом визнання права власності по 26/100 за кожним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Щодо визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку Так, стаття 61\~СК України (в редакції, чинній на час видачі державного акта на право власності на спірну земельну ділянку) не містила норму, яка передбачала, що земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене правило було закріплене у частині 5, якою статтю 61\~СК України доповнено згідно із Законом України №2913-VI від 11 січня 2011 року. Даний Закон України набув чинності з 9 лютого 2011 року. На підставі Закону України від 17 травня 2012 року, який набув чинності з 13 червня 2012 року, частину 5 статті 61\~СК України виключено. Отже, на вказану земельну ділянку не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Проте, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, відповідно до положень статей 81,116\~ЗК України окрема земельна ділянка, одержана у власність громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2956, 00 грн (а.с. 1). На виконання вимог ухвали суду від 07.02.2022 року про залишення позовної заяви без руху [PERSON] доплачено судовий збір в сумі 5484, 90 грн (а.с. 60). Таким чином, за подачу позовної заяви [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 8441, 90 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн за позовну вимогу про розірвання шлюбу відповідно до квитанції №6025-7228-1293-3746 від 02.02.2022 року (а.с. 1). Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 496,20 грн. Відтак, враховуючи те, що первісний позов задоволено, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7944,70 грн. (8441, 90 грн - 496, 20 грн). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. До матеріалів справи долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Білоусом Р.А. та договір про надання правничої допомоги від 15.09.2021 року (а.с. 38-40). Встановлено, що на підтвердження витрат за надану правничу допомогу представником позивача за первісним позовом подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білоусом Р.А. по справі №295/1481/22, додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги від 15.09.2021 року та акт №ОУ-0000676 здачі-прийняття виконаних робіт від 10.10.2022 року, з яких вбачається, що [PERSON] було понесено витрати на отримання професійної правничої допомоги в розмірі 14000, 00 грн (а.с. 166-168). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі755/9215/15-ц). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, у розумінні положень ч .ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, у разі неспівмірності розміру витрат із складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт і їх обсягом, ціною позову, суд може за клопотанням сторони зменшити розмір відшкодування таких витрат. Зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Вказаний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у якій Верховний Суд зазначив, що право суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що підлягає розподілу між сторонами, можливе лише за клопотанням іншої сторони. Відповідного клопотання про зменшення витрат на оплату правничої відповідачем заявлено не було. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З урахуванням категорії, складності даної справи, змісту заявлених позовних вимог, обсягу робіт, виконаних адвокатом; враховуючи, що позовні вимоги за первісним позовом задоволено; позивач має договірні зобов`язання зі сплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000,00 грн, що підтверджується умовами договору та актом виконаних робіт, тому розмір витрат на правничу допомогу в сумі 14000,00 грн є реальним, обґрунтованим та співмірним з обсягом виконаних адвокатом робіт, що підтверджується матеріалами справи. На переконання суду розмір таких витрат не є завищеним або таким, що явно неспівмірний із наданими адвокатом послугами. На підставі чого, суд вважає, що вимога [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає до задоволення і стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 14000,00 грн.

Outcome: approved