Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказувала, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 31 березня 1995 року. Рішенням Ровенського районного суду Луганської області від 29 вересня 2011 року шлюб розірвано. Вказаним рішенням було встановлено, що у даному шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , 2008 року народження, яка після фактичного припинення шлюбних відносин залишилась проживати разом з матір`ю - позивачкою в даній справі. Посилаючись на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги, інших осіб на утриманні не має, є працездатною особою, його стан здоров`я дозволяє працювати, просила стягнути з відповідача щомісячно аліменти у розмірі частки з усіх видів його заробітку на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 18 жовтня 2022 року і до досягнення нею повноліття. Також вказувала, що після 2015 року позивачка не зустрічала і не бачила [PERSON] , їй не відомі засоби зв`язку, а також те, що відповідач жодного разу не цікавився своєю донькою і не навідувався до неї вже більше п`яти років. Тобто, відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки [PERSON] , її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, самоусунувся від участі в її вихованні, не спілкується з дитиною у обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині достатніх культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тобто не виконує обов`язків, покладених законом на батька. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно, без участі відповідача. Посилаючись на те, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність відповідального ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, просила задовольнити позов та позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою судді від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року закінчено підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті, з повідомленням сторін. Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про розгляд даної справи в суді, в судове засідання не з`явились, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористались. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з викладених у позові підстав. В судовому засіданні [PERSON] зазначила, що батька не бачила з 2015 року. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 31 березня 1995 року. Рішенням Ровенського районного суду Луганської області від 29 вересня 2011 року шлюб розірвано. Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , 2008 року народження. Звертаючись з даним позовом, позивачка вказувала, що відповідач не надає матеріальної допомоги, інших осіб на утриманні не має, є працездатною особою, його стан здоров`я дозволяє працювати. Відповідно до ст.ст.1, 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У частинах першій - третій статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач пояснив, що їх з позивачкою малолітній син перебуває майже повністю на його утриманні, періодично син проживає з ним, також відповідач займається розвитком дитини. Аналогічна правова позиція викладена і у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Законодавець визначив (п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, ст. 183 ч.5 СК України), що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 4 статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи слідує, що спільна дитина - [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин залишилась проживати із матір`ю [PERSON] , що було встановлено рішенням Ровенського районного суду Луганської області від 29 вересня 2011 року, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а тому дана обставина, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Крім того, факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю підтверджений також і у висновку органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації №105/01-82/В-140 від 22.01.2023 р. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, інших осіб на утриманні не має, є працездатною особою, його стан здоров`я дозволяє працювати. Належних та достовірних доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, матеріали справи не містять. Враховуючи наведене, суд першої інстанції приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі частки з усіх видів заробітку щомісячно, оскільки такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківства, суд зазначає наступне. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись з позовом в частині позбавлення батьківських прав відповідача, позивачка вказувала на те, що після 2015 року вона не зустрічала і не бачила [PERSON] , їй не відомі засоби зв`язку з ним, а також те, що відповідач жодного разу не цікавився своєю донькою і не навідувався до неї вже більше п`яти років. Тобто, відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки [PERSON] , її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, самоусунувся від участі в її вихованні, не спілкується з дитиною у обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині достатніх культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тобто не виконує обов`язків, покладених законом на батька. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно, без участі відповідача. Вказані доводи матеріалами справи не спростовані. Так, з відповіді директора школи І-ІІІ ступенів №133 Печерського району м. Києва від 13 вересня 2022 року №131 слідує, що [PERSON] , зарахована до вказаної школи у 2019 році до 6-го класу. На даний час [PERSON] навчається в 9-му класі. Питанням зарахування останньої займалась мати - [PERSON] , відвідує батьківські збори і цікавиться шкільним життям [PERSON] . Батько [PERSON] умовами перебування доньки у школі не цікавиться, заходи, які проводяться в школі, не відвідує, також не відвідував і не відвідує школу, де навчається його дитина. Із заявами (скаргами) про перешкоди у спілкуванні з донькою та усунення таких перешкод [PERSON] до адміністрації школи не звертався. З листа Печерської районної в м. Києві державної адміністрації служби у справах дітей та сім`ї від 21 вересня 2022 року за №105/78/13(3), наданого на запит адвоката Горлатого О.В. вбачається, що за період з 01 січня 2022 року по 21 вересня 2022 року [PERSON] до Служби у справах дітей та сім`ї з будь-якими заявами та скаргами, в тому числі, і щодо усунення йому перешкод у спілкуванні з дітиною не звертався. Відповідно до висновку №105/01-82/В-140 від 22.01.2023 р. орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, враховуючи пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього доньки [PERSON] , [INFO] . У постанові від 13 липня 2022 року, справа № 366/2047/18. Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд виходив з того, що вирішуючи спір, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року усправі №459/3411/18). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] участі у вихованні доньки не брав і її життям не цікавиться. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Враховуючи те, що контакту з батьком у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки, а також висновок органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки [PERSON] . Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст. 141 ЦПК України). Позивачкою було пред`явлено дві вимоги: про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Позивачка, в силу п.3 ч.1 ст. 5 ЦПК України, звільнена від сплати судового збору за подачу аліментів. При подачі позовної заяви [PERSON] було сплачено 992 грн. 40 коп. За таких обставин та з урахуванням вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., а також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved