Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

КП «Смілакомунтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є постачальником теплової енергії до будинку, в якому знаходиться квартира відповідача. Позивач надавав відповідачу послуги з теплопостачання в повному обсязі у відповідності до якісних показників згідно з вимогами нормативно-технічних документів, а відповідач, в свою чергу, зобов`язаний щомісячно розрахуватися з позивачем за спожиті послуги з теплопостачання. Однак відповідач не сплачує за надані послуги, в зв`язку з чим має заборгованість з листопада 2018 року по березень 2021 року, яка складається з основного боргу за опалення в сумі 32123 грн. 88\~ коп., інфляційних витрат 4952 грн. 37 коп., 3% річних від простроченої суми в розмірі 1992 коп. 28 коп.\~ та 151 грн. 76 коп. пені (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 26 грудня 2022 року). Оскільки відповідач в добровільному порядку плату за отримані послуги не здійснює, просив\~ стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення житла за вказаний період та судові витрати по справі. 21 листопада 2022 року [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов та позовні вимоги підлягають відмові в повному обсязі на підставі, вказаних позивачем норм законів України та ЦПК та наступних обставин справи. В зв`язку з відсутністю будь-яких цивільних чи господарських відносин, чітко регламентованих наявністю договора про надання послуг з теплопостачання між позивачем та КП «Смілакомунтепленерго» та відповідачем [PERSON] , а відтак і відсутністю предмету спірних правовідносин між позивачем та відповідачем для розгляду в суді. Згідно норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Постанов Кабміну прийнятих на виконання цього закону, коло і кількість потрібних громадянину комунальних послуг та виконавців послуг, в тому числі і послуг з теплопостачання, визначається не рішенням органу місцевої влади по закріпленню за споживачем постачальника послуг, а самим громадянам власникам житла. Ніхто не має права нав`язувати власнику житла потенційному споживачу послуг своє рішення як про надання певної послуги, постачальника послуг, умови надання послуг на свій розсуд, або зобов`язувати його приєднуватись до умов постачальника у визначеному їм варіанті та умовах надання послуг, як на це вказує позивач. На час подачі позову до суду, розгляду його в суді і в період висунутих позивачем позовних вимог, діють норми ст.12 Закону України №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», в якій чітко вказано, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, тобто практично реалізація житлово-комунальних послуг відповідно оплати цих послуг можлива лише за умови укладення договорів про надання таких послуг за правилами, визначеними вищеозначеним законом України, які не передбачають ніяких виключень по наданню житлово-комунальних послуг, в тому числі і послуг з теплопостачання населенню чи будь-кому іншому на бездоговірній основі, на підставі інших документів та механізму їх оплати на користь постачальника послуг в даному випадку позивачу без наявності договори на постачання житлово-комунальних послуг та актів виконаних робіт, підписаних сторонами, які уклали такий договір, неможливо зробити проплати ні через казначейство, ні через банк за надані послуги. Не можна і посилатись при цьому на так звані старі договори приєднання, на які посилається позивач через вищеозначену норму Закону України «Про житлово-комунальні послуги», адже такі договори, як зазначає позивач, мали втратити чинність протягом 5 місяців після введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тобто до жовтня 2019 року і посилання позивача, що цей термін продовжиться в зв`язку із дією карантину, встановленого Постановою Кабміну, адже таке не відповідає дійсності, карантинні заходи (Ковід-19) почалися запроваджуватись з початком епідемії лише з квітня 2020 року, а не в період до\~ жовтня 2019 року, коли договори приєднання старого зразку втратили чинність. До того ж ці договори приєднання неможливо було застосовувати, як вказує позивач в позові, для укладання договору на теплопостачання з відповідачем, адже як зазначає в позові позивач, відповідно до ч.7 ст.26 ЗУ №1875-ІV, договір про надання послуг з централізованого опалення шляхом так званого приєднання міг застосовуватись лише по відношенню до фізичних осіб, які не є суб`єктом господарювання, а відповідач є зареєстрованим 20 квітня 2001 року суб`єктом господарювання - фізичною особою-підприємцем. Крім того, не зважаючи на те, що договір від 01 лютого 2018 року був опублікований не на офіційному сайті міськвиконкому, адже КП «Смілакомунтеплоенерго» є комунальним підприємством, як передбачає чинне законодавство, а в приватній на той час газеті «Сміла», і в цій публікації було вказано, що він набуває чинності з дня опублікування 28 лютого 2018 року без надання терміну на приєднання до нього майбутніх потенційних споживачів послуг, відповідачем було подано на адресу позивача у 2018 році дві заяви: одна - про неприєднання до договору по наданню послуг з теплопостачання, а друга - про відмову від послуг з теплопостачання у відповідності до норм Закону України та Постанов Кабміну з поясненням підстав, які в подальшому унеможливлюють відносини між позивачем та відповідачем по наданню послуг з теплопостачання. Цей факт в порядку досудового регулювання, коли відповідач неодноразово повертав квитанції позивачу з вказівкою в письмових заявах на неправомірність його дій згідно норм чинного законодавства, визнавався позивачем. В позові, у відповідях, позивач посилається на можливість бездоговірного надання послуг і отримання оплати за них на окремі рішення Верховного суду України по окремих справах стосовно різних позивачів та відповідачів, розгляд яких здійснювався стосовно різних обставин, зазначених в цих справах, як нібито узагальнюючу судову практику для суддів нижчих інстанцій, але вказані позивачем судові рішення відносяться до правовідносин та обставин, ухвалені на користь лише окремих осіб, відносно тих обставин та фактів та правовідносин, які були наявними в цих справах, на узагальнюючу практику посилатись уповноважені лише Пленум Верховного суду України або роз`яснення Верховного суду України, до того ж позивачем не враховано, і він не вказує, що ці судові рішення суддів касаційної інстанції розглядались по першій інстанції в судах за період 2015-2018 років до набрання чинності норм Закону України від 09 листопада 2017 року № 2І89-VІ її «Про житлово- комунальні послуги» без врахування цих норм, викладених в пункті 1 відзиву, які не допускають бездоговірних відносин в будь-якій формі при наданні житлово-комунальних послуг та їх оплати, в тому числі і послуг з теплопостачання. Договори про надання послуг централізованого опалення згідно яких КП «Смілакомунтеплоенерго», як виконавець надає послуги, так само як індивідуальний договір про надання послуги з теплопостачання теплової енергії є згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ст.634 ЦК України договорами приєднання та публічними договорами. Відповідно до п.4, п.51 індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії копія додано до позивної заяви позивачем та у відповідності до норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір вважається укладеним та набирає чинності стосовно обов`язків сторін надавати послуги з теплопостачання та відповідно виконання обов`язків споживача по їх оплаті після факту приєднання споживача до умов договору шляхом акцептування договору та надання майбутнім споживачем послуг копій чотирьох документів необхідних для укладення договору, перелік яких міститься в об`яві споживача про намір укласти договір. Акцептування договору згідно законодавства це вчинення споживачем послуги будь яких дій, які б свідчили про його бажання укласти договір, зокрема підписання та надання виконавцю підписаної заяви приєднання встановленого зразка (копія заяви додається) сплати рахунку за надану послугу, а також акту надання послуг підписаному сторонами договору. Жодного з цих перерахованих доказів акцептування договору приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії відповідачем [PERSON] позивач не надав до позивної заяви і надати не може, адже вони відсутні, хіба що підробити, як підробили документи подані до позивної заяви по начебто наданню послуг з теплопостачання як відповідачу так і в цілому будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, якому послуг з теплопостачання теплової енергії позивач КГІ «Смілакомунтеплоенерго» не надає і ніколи не надавала в минулому. Адже заяв приєднання до договорів запропонованих позивачем та доданих до них копій документів для укладення договору які б свідчили як вказано в цих заявах про вільне волевиявлення відповідача приєднатися до договорів які б надавали згоду позивачу на обробку персональних даних відповідача для укладення договорів які б надавали позивачу право розпочати послуг з теплопостачання теплової енергії, а відповідачу відповідно виконувати договір та оплачувати послуги, відповідач [PERSON] не підписував і на адресу позивача не подавав, як і не подавав копію чотирьох необхідних для укладення договору документів. Не сплачував відповідач на адресу позивача жодного рахунку за весь позовний період вказаний позивачем та й позивач рахунки не надсилав, адже послуги відповідачу не надавав особовий рахунок у відповідача теж відсутній через відсутність договірних відносин. Відсутні і не додані до позивної заяви і акти надання послуг з теплопостачання, підписані сторонами договору надавачем та споживачем послуг, які б підтверджували факт надання послуг з теплопостачання їх обсяг та вартість з боку позивача та користування послугою відповідачем. Тобто за твердженням позивача на норми законодавства пунктів 4 та 51 проектів договорів не та згідно наведених вище фактів та відсутності доказів з боку позивача про акцептування договору відповідачем не акцептований споживачем договір є неукладеним і не може набрати чинності стосовно обов`язків сторін. До того ж за твердженням позивача в позовній заяві з посиланням на норми чинного законодавства договори приєднання неможливо укладати взагалі із сторонами, які мають статус Фізичної особи-підприємця, а відповідач має статус Фізичної особи-підприємця з 2001 року безперервно про що свідчить додана до відзиву довідка з ЄДРПОУ, тобто укладення договору приєднання по наданню житлово-комунальної послуги навіть вразі бажання між позивачем та відповідачем унеможливлено згідно норм чинного законодавства з чим погоджується в позивній заяві позивач. Згідно відповіді на запит відповідача орган контролю та ліцензування позивача НКРЕКП зазначено з посиланням на норми статті 6, 9, 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» що надання житлово-комунальних послуг в том числі і послуг з теплопостачання проводиться виключно на договірній основі, оплата послуг здійснюється згідно укладених договорів про надання послуг, навіть законодавчого та практичного механізму оплати бездоговірних житлово-комунальних послуг через банки та казначейство не існує та непередбачено, тобто вимоги позивача за таких обставин є не тільки протиправними, а й не мають законодавчого механізму реалізації. З 2016 року після того як відповідач отримав відповідь згідно акту про низький температурний режим в квартирі в 12-14 градусів Цельсія який неможливо було підняти по технічним причинам через неможливість забезпечення температурного режиму в сусідніх об`єктах теплопостачання я розторгнув договір про надання послу з теплопостачання з ТОВ «Смілаенергоінвест» без висунення взаємних претензій перекрив крани доступу опалення до опалювальних приборів і оскільки в квартирі ніхто не проживає і не зареєстрований тому послуги теплопостачання просто не потрібні та й таке право відмови від них передбачено ст.634 ЦК України, я не укладав договорів на теплопостачання в жодній формі (типових, приєднання і т.д.) з жодною юридичною особою в тому числі і з юридичною особою позивача, не проводив також будь-які дії по акцептуванню договорів приєднання, запропонованих будь-якою юридичною особою, не підписував і не направляв на адресу позивача заяв приєднання, не оплачував рахунків на адресу позивача чи будь-якої юридичної особи, не підписував актів виконаних робіт, на мою адресу навіть не надходили пропозиції з боку позивача підписати такі акти або оплатити рахунок по оплаті послуг, не надавалась також мною згода на обробку персональних даних позивачу для укладення договору і їх використання позивачем за таких умов є порушення норм двох законів України а також інші документи для укладення договору в тому числі і документи що підтверджує право власності на квартиру, не підписувалися також ним як стороною чи будь ким іншим акти зняття показників лічильника. На сторінці 3 позовної заяви, позивач твердить, що саме юридична особа КП «Смілакомунтеполоенерго» є постачальником теплової енергії в будинку, в якому знаходиться квартира відповідача за адресою [ADDRESS] , і що це підтверджується спільними актами з балансоутримувачем будинку про подачу теплової енергії кожного опалювального сезону. На підтвердження цього твердження позивач таких актів не надав, іх неможливо мати взагалі, адже з 2016 року за адресою [ADDRESS] немає балансоутримувача взагалі ні ОСББ ні управителя ні старшого по-будинку, юридично кожна квартира діє окремо є співвласником будинку і нікому не делегувала свої повноваження. 3 2018 року теплопостачання до будинку за адресою [ADDRESS] здійснює зовсім інша юридична особа ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО 2017» юридична адреса м. Сміла, вулиця Павлова, 46, яка надає послуги без ліцензії органу ліцензування та багатьох дозвільних документів необхідних для надання послуг з теплопостачання, без затвердженого Виконкомом Смілянської міської ради тарифу по наданню послуг з теплопостачання саме для цієї юридичної особи, без затверджених тарифів в м. Сміла взагалі по наданню послуг з теплопостачання собівартість якого базується на відходах твердого палива а не газу, що не може відображатись на двісті відсотків як на якість так і на вартість надання послуг з теплопостачання. Ця юридична особа уклала у 2018 році і в пізніші періоди уклала договори по наданню послуг теплопостачання з власниками п`яти із восьми квартир в будинку за адресою [ADDRESS] , інші три квартири відмовились від укладання договорів на теплопостачання з будь-якою юридичною особою по причині не потрібності їм надання таких послуг адже в квартирах ніхто не проживає та не зареєстрований посилаючись на ст.634 ЦК України про право відмови від запропонованих послуг та не приєднання до запропонованих договорів та норми постанови кабміна згідно якої кількість і обсяг житлово- комунальних послуг необхідних йому визначає власник житла. Ця ж юридична особа ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО 2017» надає послуги з теплопостачання всім бажаючим і укладає договори з тим хто бажає їх отримувати, пред`являє їм претензії (копія додається) в усьому мікрорайоні в сусідніх будинках [ADDRESS] , 44, [ADDRESS] , дитячому садку, лікарні, розташованих поруч. Технічні можливості системи опалення в невеликому будинку за адресою [ADDRESS] з 8 квартир, аж ніяк не дозволяють одночасно надавати послуги з теплопостачання одразу двом юридичним особам КП «Смілакомунтеплоенерго» та ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО 2017» та ще й з використанням різних систем опалення одним рахувати в тарифі на опалення газ, а іншим відходи твердого палива і одночасно вимагати сплатити за ненаданні послуги за один і той же період наприклад опалювального сезону 20-21 року двом вищевказаним юридичним особам одразу та ще й з використанням газового тарифу, а не тарифу для відходів твердого палива. Поданий позивачем позов та викладені позивачем вимоги та додані в якості доказів додані копії документів за вище викладених обставин містять ознаки злочинних дій за які передбачена відповідальність частиною першою ст.190 КК України. Не є правомірними, згідно норм чинного законодавства, і вимоги позивача про стягнення з відповідача чи будь-якого іншого споживача послуг позивача по стягненню з відповідача пені, відсотків за інфляцію, 3-х відсотків річних і т.д., адже для підстав таких вимог та стягнення потрібно мати у відповідності до ст. 12 ЗУ №2189VIII «Про житлово-комунальні послуги» договір між надавачем послуг теплопостачання та споживачем послуг, в якому ці всі стягнення та умови їх застосування прописані, посилання позивача на те, що через карантинні заходи продовжується термін позовної давності по стягненню пені до 3-х років є неправомірними, адже саме Постанови Кабміна, на які посилається позивач, на період карантинних заходів, які тривають вже два роки, і які ще довгий час не закінчуються, забороняється нарахування та стягнення пені за житлово-комунальні послуги на період карантинних заходів, відповідно нарахування пені за останні два роки і вимога їх стягнення є неправомірною. Не можна також неправомірно поширювати норми цивільно- процесуального кодексу України, передбачені для кредитно-фінансових відносин, які регулюють діяльність кредиторів та боржників по кредитно- фінансових договорах позички, про відшкодування рівня інфляції та 3-х відсотків річних на стягнення коштів по виконанню договорів по наданню житлово-комунальних послуг, в яких такі нарахування та стягнення не передбачено, не передбачено їх стягнення і Законом України «Про житлово- комунальні послуги». Позов подано позивачем і розглядається судом під час дії законодавства про військовий стан, яким дозволено нараховувати реальні борги за надані житлово-комунальні послуги, але під час дії законодавства про військовий стан і кілька місяців по його відміні заборонено примусове стягнення боргів за житлово-комунальні послуги та відмова в наданні послуг та їх відключення при наявності реальних боргів за житлово-комунальні послуги, тому висунення позивних вимог по примусовому стягнені боргів під час дії законодавства про військовий стан є не правомірними діями позивача. В зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги позивача в цій частині є також неправомірними, не відповідаючими нормам чинного законодавства, і тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. 05 грудня 2023 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому він зазначив про необґрунтованість та безпідставність відзиву на позовну заяву. Зокрема зазначив, що статтею 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V, та ст.12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання (ч.7 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV). Відповідно до положень ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 28.02.2018 року КП «Смілакомунтеплоенерго» на офіційному сайті підприємства skte.com.ua та в місцевій газеті «Сміла» від №9 (1101) опублікувало Договір про надання послуг з централізованого опалення, який в розумінні ст. 633 ЦК України є публічним договором. Згідно п.10.1 Договору про надання послуг з централізованого опалення, цей договір є підставою для появи публічно-правових взаємовідносин КП «Смілакомунтеплоенерго» з усіма споживачами, які підлягають під цю категорію. Відповідно до п.10.2. Договору, згода споживача є прийняттям ним публічної пропозиції КП «Смілакомунтеплоенерго» про укладення Договору. В п.1.1. Договору визначено, що згода - ненадання заперечень з боку споживача щодо умов цього Договору впродовж 30 днів з дня опублікування. В даному випадку, оскільки впродовж 30 днів з моменту опублікування Договору в місцевій газеті «Сміла» від 28.02.2018 року №9 (1101) та на офіційному сайті підприємства skte.com.ua, від [PERSON] жодних заперечень щодо умов Договору на адресу позивача не надходило, а тому він вважається таким, що прийняв публічну пропозицію КП «Смілакомунтеплоенерго». Вказівка відповідача про направлення ним на адресу КП «Смілакомунтеплоенерго» в 2018 році двох заяв про неприєднання до договору та про відмову від послуг з теплопостачання є безпідставною, оскільки жодних заяв комунальне підприємство не отримувало і відповідач жодного доказу про зворотнє, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надає. За таких обставин, посилання відповідача на те, що жодних договірних відносин між ним та КП «Смілакомунтеплоенерго» не існує в зв`язку з не укладенням відповідного договору між сторонами, ніяким чином не узгоджується з положеннями ст. 633, 634 ЦК України. За п.3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. При цьому, навіть за відсутності договору між КП «Смілакомунтеплоенерго» та [PERSON] , останній все одно повинен був сплачувати за отримані послуги («Факт відсутності договору про надання житлово- комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі» - правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 20.04.2016 року по справі № 6- 2951цс15, на яку неодноразово посилався Верховний Суд у своїх постановах: постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.04.2020р. у справі №910/7968/19, п.79 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року по справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19). Посилання відповідача на неможливість укладення з ним договору про надання послуг з ЦО шляхом приєднання, зважаючи на наявність у нього статусу суб`єкта господарювання - ФОП, є надуманим, оскільки: - учасниками цивільних відносин та суб`єктами права власності є фізичні та юридичні особи (ч.1 ст. 2 та ч.1 ст. 318 ЦК України). ЦК України окремо не визначає такий суб`єкт права власності, як фізична особа - підприємець. - власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 320 ЦК України). Отже, незалежно від того, який статус має фізична особа, у тому числі у разі прийняття нею рішення про здійснення будь-якої підприємницької діяльності, суб`єктом права власності виступає саме фізична особа (громадянин), а не фізична особа - підприємець. За таких обставин, посилання [PERSON] на відсутність договірних правовідносин між сторонами, а отже і підстав для оплати за надані послуги, є помилковим. Щодо посилання на постачання теплової енергії до будинку по [ADDRESS] іншою юридичною особою (ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО 2017»), а не КП «Смілакомунтеплоенерго». В своєму відзиві сторона відповідача зазначає, що КП «Смілакомунтеплоенерго» не являється надавачем послуги з постачання теплової енергії до будинку по [ADDRESS] , оскільки остання надається іншою юридичною особою - ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО 2017», отже у комунального підприємства відсутнє право вимоги. Рішенням Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 23.02.2018 за №70 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» виконавцями послуги з централізованого опалення для об`єктів усіх форм власності на території міста Сміла є з 01.02.2018 року - КП «Смілакомунтеплоенерго», з 01.01.2018 року - ТОВ «Смілаенергопромтранс» та ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО-2017». Проте, оскільки у ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО-2017» на момент винесення вказаного рішення BK СМР була наявна ліцензія лише на виробництво та постачання теплової енергії, але відсутня ліцензія на транспортування теплової енергії, то відповідно послугу з теплопостачання ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО-2017» надавати не могло. З метою забезпечення споживачів по [ADDRESS] тепловою енергією та зважаючи на перебування на балансі КП «Смілакомунтеплоенерго» теплових мереж від зовнішньої стіни теплової камери 2ТК10 до будівлі по [ADDRESS] та всередині будівлі, між КП «Смілакомунтеплоенерго» та ТОВ «СМІЛА- ТЕПЛО-2017» було укладено договори: - на постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2018 року (діяв до 31.12.2018), - купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (теплопостачання) № б/н від 21.01.2019 року (діяв з 01.01.2019 до 20.02.2019), - купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (теплопостачання) № б/н від 20.03.2019 року (діяв з 21.02.2019 до 30.03.2019), - на закупівлю теплової енергії (теплопостачання) №24-12/19 від 26.12.2019 року (дія до 15.04.2020) - на закупівлю теплової енергії (теплопостачання) №30-11/20-2 від 30.11.2020 року (діяв до 15.04.2021). За предметом зазначених договорів постачальник (ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО-2017») зобов`язувався відпустити Споживачу (КП «Смілакомунтеплоенерго») теплову енергію у вигляді гарячої води до комерційного приладу обліку теплової енергії Споживача на його власні: потреби, а Споживач в свою чергу зобов`язувався у визначені порядку та строки, оплачувати поставлену теплову енергію. Тобто КП «Смілакомунтеплоенерго», в період з лютого 2018 року по березень 2021 року купувало у ТОВ «СМІЛА-ТЕПЛО-2017» і поставляло її населенню, в тому числі і до будинку Відповідача, і саме КП «Смілакомунтеплоенерго» в зазначений період було виконавцем послуги з централізованого опалення. Обов`язок щодо оплати за надані житлово-комунальні послуги визначено п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV, п.5 ч.2 ст.7, п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII, п.18, 30 Постанови КМУ № 630 від 21.07.2005р. та ст. 68 ЖК України. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 9 листопада 2012 року - (п.83 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року по справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19). З огляду на те, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань по оплаті послуг з теплопостачання - у нього виникла заборгованість за надані послуги перед КП «Смілакомунтеплоенерго», в зв`язку з чим підприємство звернулося до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Щодо посилання Відповідача на наявність в діях КП «Смілакомунтеплоенерго» ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Означена позиція є абсурдною та не заслуговує на увагу. Положеннями статті 190 КК України встановлена кримінальна відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство). Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства. Вимога задовольнити законні майнові претензії не утворює складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України. В даному випадку, між сторонами по справі існують договірні правовідносини, за якими виконавець (КП «Смілакомунтеплоенерго») зобов`язується своєчасно надавати споживачеві ( [PERSON] ) відповідної якості послуги з централізованого опалення, шляхом подачі теплоносія до опалювальної системи, а Споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені Договором. Своїх зобов`язань за договором відповідач не виконує, чим порушує права та законні інтереси Позивача. Тобто, вимога про оплату боргу за надані послуги з теплопостачання, пред`явлена Позивачем до Відповідача. не може апріорі визнаватися протиправною, оскільки направлена на задоволення законних майнових претензій комунального підприємства. Жодного заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою комунальне підприємство не застосовувало, а лише у визначеному чинним цивільним законодавством порядку звернулося до суду за захистом. За таких обставин, дії КП «Смілакомунтеплоенерго» є такими, що ніяким чином не утворюють складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України. Щодо посилання відповідача на виконання КП «Смілакомунтеплоенерго» розрахунку боргу поза межами трирічного строку позовної давності та наявну заборону стягнення штрафних санкцій за житлово-комунальні послуги у період карантину. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями частини 2 статті 258 ЦК України унормовано, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: п.1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц остаточно визначила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано. 30.03.2020 року прийнято ЗУ № 540-ІХ, яким розділ «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦК України доповнено п.12 згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). строки, визначені статтями 257, 258 ... цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого триває в даний час. Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п.З ст.549 ЦК України). До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Водночас, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знеціненім грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11). Отже проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17.10.2011 р. у справі №6-42цс11). В даному випадку, КП «Смілакомунтеплоенерго» жодного порушення прав [PERSON] при проведенні розрахунків наявного у нього боргу (в тому числі при нарахуванні втрат від інфляції, 3% річних від простроченої суми та пені) не допускало і правомірно застосувало до даних правовідносин положення ст.ст. 549-551, 625 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Підтримав заперечення на позовну заяву, викладені ним у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає різні підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Крім договорів і інших угод цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Так, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV , який діяв на час спірних правовідносин та відповідно до рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради від 23 лютого 2018 року № 70 Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг КП «Смілакомунтеплоенерго» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та послуг з постачання теплової енергії для об`єктів усіх форм власності з 01 лютого 2018 року. Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Частиною 1 ст.639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем у газеті Сміла №9 (1101) від 28 лютого 2018 року опубліковано типовий договір про надання послуг з централізованого опалення. Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з теплопостачання здійснюється на підставі Типового договору, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 року у справі № 642/2858/16). Наявність договірних відносин між сторонами у справі не встановлена, проте, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а отже є споживачем послуг з теплопостачання. Будинок в якому розташована квартира відповідача оснащений єдиною централізованою системою опалення з приладом комерційного обліку теплової енергії, а отже відповідач є споживачем послуг з надання централізованого опалення та користується наданими позивачем послугами з теплопостачання, у зв`язку з чим сторони перебувають у зобов`язальних відносинах та у них виникають відповідні цивільні права та обов`язки. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Надані позивачем письмові докази не спростовують факту надання позивачем послуг з теплопостачання. Судом встановлено, що у будинку в якому знаходиться квартира відповідача\~ встановлено прилад комерційного обліку теплової енергії, тому нарахування здійснювалося за показаннями приладу обліку. Відповідач отримував послуги по забезпеченню житла теплом, що вбачається з актів про подачу теплової енергії від 01 лютого 2018 року, 16 листопада 2019 року, 09 листопада 2020 року, складених за участю представника КП Смілакомунтеплоенерго та представника споживача теплової енергії. Згідно із ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст. 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). Відповідно до ст.162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується, крім квартирної плати, по затвердженим у встановленому порядку тарифам. Як встановлено вище, позивач виконує свої обов`язки та забезпечує надання відповідачу послуг з централізованого опалення, що підтверджено матеріалами справи. Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з наданою позивачем випискою по рахунку з листопада 2018 року по березень 2021 року сума боргу відповідача за надані послуги з централізованого опалення становить 32123 грн. 88 коп. Окрім того, позивачем також нараховано на вказану суму боргу 3% річних в сумі 1992 грн. 38 коп., індекс інфляції за порушення грошового зобов`язання в сумі 4952 грн. 37 коп. та 151 грн. 76 коп. пені. Загальна сума заборгованості відповідача, з урахуванням 3% річних, індексу інфляції та пені становить 39220 грн. 39 коп. Відповідно до ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три відсотки річних від простроченої суми. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України - пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання ним грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання. У відповідності до п. 31 Правил у разі несвоєчасного внесення споживачем платежів за надані послуги виконавець має право нарахувати пеню у розмірі, встановленому законом та договором. Відповідно до п. 10 ч.3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житло-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий був проведений із застосуванням відповідних розрахунків, належним чином обґрунтований та мотивований. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини ,\~ які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).\~\~\~\~\~ Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на предмет підтвердження наявності у відповідача боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії у вказаному вище розмірі а доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіланні та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за послуги з централізованого опалення житла, трьох відсотків річних, пені та індексу інфляції є обґрунтованими, такими, що підтверджуються відповідними доказами, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 2481 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved