Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) з позовом про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 24.10.2009 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.02.2018 року у справі № 758/10876/17 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька постійно проживає з позивачем. Позивач опікується інтересами і потребами доньки, піклується про неї, займається її вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям, вирішує всі побутові питання. З відповідачем існує усна домовленість щодо проживання дитини з позивачем, проте, періодично виникають перешкоди у реалізації інтересів і прав дитини. Зокрема, для виїзду дитини за кордон на оздоровлення, відпочинок або навчання необхідна письмова згода відповідача, але переговори з цього питання супроводжуються конфліктами, що неодноразово призводило до скасування поїздок. Крім того, при зустрічах відповідача з донькою виникають непорозуміння у зв`язку з тим, що відповідач наполягає, щоб дитина перебувала з ним без нагляду і контролю позивача. Позивач побоюється, що відповідач може забрати дитину до себе, оскільки раніше він у розмовах висловлювався про таку можливість. Визначення місця проживання дитини разом з позивачем відповідає її інтересам, оскільки позивач має стабільний дохід, постійно слідкує за станом здоров`я доньки, піклується про її розвиток, має з донькою тісний психологічний контакт та прив`язаність, а відтак, має можливість забезпечити доньці належні умови проживання та у повній мірі займатися вихованням дитини. Також зазначила, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з дитиною, але його зустрічі з донькою повинні бути контрольованими для уникнення завдання шкоди дитині. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 26.08.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що викладені в позовній заяві твердження про непорозуміння і проблеми у сім`ї, конфлікти з приводу отримання дозволів на виїзд дитини за кордон не відповідають дійсності, не підтверджені доказами та направлені на дискредитацію його як батька, та створення перешкод у вихованні дитини та спілкуванні із нею. Відповідач усвідомлює свою відповідальність як батька, бере участь у вихованні доньки в тій мірі, наскільки це дозволяє йому позивач, спілкується із донькою та відвідує її. З незрозумілих відповідачу причин, позивач наполягає на постійній своїй присутності під час його зустрічей із дитиною. Звернув увагу суду на те, що він жодним чином не заперечував і не заперечує проти проживання доньки з позивачем, Вважає, що певні непорозуміння між ним та позивачем не свідчать про наявність між ними спору щодо місця проживання дитини. З огляду на викладене, просив суд закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору. 05.09.2022 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначила, що домовленість про місце проживання доньки дійсно існувала між позивачем та відповідачем на момент розірвання шлюбу. Проте, з часом ситуація змінилася у гіршу сторону, сторонам стало набагато важче порозумітися у питаннях утримання дитини, її виховання, місця перебування, питань відпусток, тощо. Не відповідає дійсності твердження відповідача про перешкоди у відвідуванні доньки зі сторони позивача. Після розірвання шлюбу відповідач жодного разу не піднімав питання та не ініціював укладення з позивачем нотаріального договору про порядок участі у вихованні та утриманні дитини, не звертався до місцевих органів опіки та піклування для встановлення порядку побачень, не подавав до суду позов про встановлення порядку участі у вихованні дитини. Твердження відповідача про невідповідність дійсності обставин, викладених у позовній заяві, позивач готова спростувати у судовому засіданні. Позивач вважає, що між нею і відповідачем існує спір про визначення місця проживання дитини. До відповіді на відзив представником позивача було долучене клопотання про допит позивача як свідка. 30.11.2023 представником третьої особи подано заяву про приєднання до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.10.2022 щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні 31.03.2023 представник позивача подала додаткові письмові пояснення, в яких звернула увагу суду на те, що вставлення факту місця проживання дитини з матір`ю є триваючою обставиною, яка діє до повноліття дитини. Згода відповідача з фактом проживання дитини з матір`ю є нестабільною та постійно змінюється в залежності від його настрою, стану здоров`я, та особистих проблем. Зазначила, що відповідач має алкогольну залежність, через це ускладнюється спільне вирішення питань щодо виїзду дитини закордон для навчання, відпочинку, лікування, щодо освітніх послуг, послуг реєстрації місця проживання дитини. Також повідомила, що відповідач бачиться з донькою безперешкодно, проте, донька боїться залишатися з відповідачем наодинці, коли він перебуває у стані алкогольного сп`яніння та не контролює себе. На підтвердження зазначеного до пояснень долучено роздруківку переписки між сторонами у месенджері «Viber». Крім того, в судовому засіданні 31.01.2023 представником позивача подано клопотання про допит позивача як свідка В судовому засіданні 20.02.2023 позивача було допитано в якості свідка. Позивач підтвердила обставини, викладені її представником у заявах по суті справи. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, не заперечував факт визначення місця проживання дитини з матір`ю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю якої є позивач, а батьком - відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження від 16.03.2010 року, (а.с. 12). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.02.2018 року у справі №758/10876/17 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, який було зареєстровано 24.10.2009 року (а.с. 13-14). Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке розлучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною другої цієї ж статті визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною третьою статті 160 СК України, визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно із ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації як органом опіки та піклування надано висновок від 26.10.2022 щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до зазначеного висновку, за результатами проведеної роботи органом опіки та піклування встановлено, що позивач і відповідач перебували зареєстрованому шлюбі з 2009 року по 2018 рік. Від даного шлюбу мають доньку, [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем проживає разом з позивачем в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач подав до органу опіки та піклування заяву, в якій не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з позивачем. Враховуючи зазначене, орган опіки та піклування визнав доцільним визначити визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з позивачем. Суд зазначає, що відповідач у відзиві на позовну заяву, заяві про розгляд справи без його участі, а також у заяві, поданій до органу опіки та піклування, зазначав, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з позивачем. Разом з тим, позовні вимоги відповідачем не визнано. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved