Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що судовим рішенням по справі 369/6481/16 визнано його звільнення незаконним та поновлено на посаді директора підприємства. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 99\~630 грн. Так, середньомісячна заробітна плата становить 3690грн. Період вимушеного прогулу з 18 квітня 2016 року (дата незаконного звільнення) по 11 липня 2018 року (дата законного звільнення) становить 27 місяців, що складає 99\~630 грн. Оскільки своєчасно кошти не були сплачені, відповідач на підставі ст.625 ЦК України має сплатити цю заборгованість з урахуванням трьох відсотків річних (три роки) в розмірі 8966,70 грн. та індексу інфляції в розмірі 58\~719,53 грн. (1635 днів). Таким чином загальна заборгованість становить 167\~316,23 грн. У добровільному порядку відповідач кошти не сплачує, вважає своє право грубо порушеним. Просив суд стягнути з державного підприємства «Науково селекційно-генетичний центр рибництва» на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 167\~316,23 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк сторони не надіслали заперечень щодо такого розгляду справи. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками ДП «Науково селекційно-генетичний центр рибництва» направлено з місцем реєстрації юридичної особи. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками отримано 07 лютого 2023 року, що підтверджено зворотнім повідомленням. Відзиву, пояснень, будь-яких клопотань чи заяві від товариства до суду не надходило на час прийняття рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що з 2014 року [PERSON] працював на посаді директора ДП «Науково селекційно-генетичний центр рибництва». У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №369/6481/16ц за позовом [PERSON] до Державного агентства рибного господарства України, третя особа - [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано звільнення [PERSON] з посади Директора ДП «Науковий селекційно-генетичний центр рибництва» незаконним. Скасувано наказ Голови Державного агентства рибного господарства України від 18.04.2016 № 12-К про звільнення з посади Директора ДП «Науковий селекційно-генетичний центр рибництва» [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді Директора ДП «Науковий селекційно-генетичний центр рибництва». Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. Стягнено з Державного агентства рибного господарства України на користь держави судовий збір в розмірі 1653 грн. 60 коп. З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 квітня 2018 року - залишено без змін. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] ( [NUMBER] ): наказом №2-к від 14 травня 2018 року [PERSON] поновлено на посаді директора; наказом №5-к від 11 липня 2018 року звільнений з займаної посади за згодою сторін з 16 липня 2018 року. За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗПП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до довідки ДП «Науковий селекційно-генетичний центр рибництва» №36-07/18 від 16 липня 2018 року загальна заборгованість підприємства перед [PERSON] складає 42\~824,65 грн., за період з січня 2018 року по червень 2018 року його дохід складає 23616,96 грн. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] вказав, що під час його знаходження у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 99\~630 грн. Разом З тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази такій обставині, а саме те, що [PERSON] була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 99\~630 грн. Не повідомив позивач причин неможливості подати такі докази, не заявив клопотань про витребування таких доказів. Тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті233КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Також позивач стверджував, що після його незаконного звільнення у 2016 році (18 квітня 2016 року) по день його законного звільнення у 2018 році (11 липня 2018 року) минуло 27 місяців, за який відповідач зобов`язаний сплатити 99630 грн. (середньо місячний заробіток 3690 грн.). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що після поновлення позивача, його звільнення за власним бажанням існувала заборгованість по виплатам. Суд враховує, що позивача було поновлено на посаді директора підприємства. Не надав позивач ні наказу про поновлення, ні наказу про звільнення з відповідними нарахуваннями, які сплачується роботодавцем при звільненні працівника. Також не вказується про нарахування жодних сум до виплати і в розглянутих судових рішеннях. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100). Згідно з п.7 Порядку № 100 Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 від 30.07.99). При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При вирішенні питання про суми виплат, суд враховує обставини, встановлені судовим рішенням. Позивач не надав доказів про розмір його заробітної плати за останні місяці роботи перед звільненням ще у 2016 році, оскільки ним заявлені вимоги про виплату заробітку за час вимушеного прогулу, що позбавляє суд можливості перевірити нарахування наведені позивачем або здійснити власний розрахунок заборгованості. Судом також враховується те, що відповідач відзиву хоч і не подав, але в матеріалах справи відсутня первинна документація, що позбавляє суд можливості вирішити спір по суті. Позивачем не заявлено і клопотань про витребування таких доказів у разі складнощів в їх отриманні. Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 99630 грн. з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed