Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зняття арешту з квартири, третя особа Томаківський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2018 року позивачу на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за [ADDRESS] . В червні 2021 року позивач вирішив продати вищевказану квартиру, але приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у здійсненні правочину у зв`язку із наявністю арешту, накладеного на все майно, що належить позивачу, в тому числі на вищевказану квартиру, з оголошенням заборони на його відчуження, реєстраційний номер обтяження 3337102 від 15.06.2006 року. Арешт було накладено на підставі постанови державного виконавця ДВС у Томаківському районі Дніпропетровської області Романової Л.В. АЕ 948444, з оріг. АА 476592 від 26.05.2006 року, при примусовому виконанні виконавчого листа № А-61, виданого 13.11.1992 року на виконання рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.1992 року про задоволення позову [PERSON] до позивача про стягнення аліментів на утримання їх доньки - [PERSON] , [INFO] . При зверненні до Томаківського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) позивачу було відмовлено у знятті арешту із зазначеного нерухомого майна через відсутність матеріалів виконавчого провадження, на підставі яких було накладено арешт, у зв`язку з їх знищенням. Також, позивачу було повідомлено про можливість звернення до суду для зняття арешту за рішенням суду. На підставі викладеного, просив суд зняти арешт та заборону відчуження з вищевказаної квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 лютого 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву - 15 днів з дня вручення копії ухвали. Ухвалою суду від 03 березня 2023 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю учасників справи. У судове засіданні позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідачка не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв, клопотань від відповідачки до суду не надходило, правом на надання відзиву не скористалась. Представник третьої особи Томаківського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Нікопольському районі\~Дніпропетровської області\~Південно-Східного\~міжрегіонального управління\~міністерства юстиції\~(м.\~Дніпро) в судове засідання не з`явився, про день та час розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. У відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних чи доказів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Також, згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач, в інтересах якого діє його представник, не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм\~ст. 280 ЦПК України\~ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 64 Конституції України, право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, яке закріплене в ст. 55 Конституції не може бути обмежено навіть в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, будь-яких обмежень у здійсненні правосуддя не встановлено. Згідно статей 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира, розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,28 кв. м., житловою площею 28,79 кв.м., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-39. (а.с. 8-9) Вказане підтверджується також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2018 року за № 111419860, відповідно до якого право приватної власності на вказану квартиру було зареєстровано державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Ситнік О.О. за позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2018 року за № 1-39, номер запису про право власності: 24490448. (а.с. 16) Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.09.2022 року за № 310832648, на все майно [PERSON] було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника, серія і номер: АЕ 948444 з оріг. АА 476592 від 26.05.2006 року державним виконавцем ДВС у Томаківському районі Дніпропетровської області Романовою Л.В., реєстраційний номер обтяження: 3337102. (а.с. 7) Згідно з копією відповіді Томаківського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за вих. № 17-43.28/8507 від 01.09.2021 року позивачу було повідомлено, що відповідно до пошуків в спецрозділі Автоматизованої системи виконавчого провадження відділу ДВС не виявлено виконавчого провадження, відповідно до якого був накладений арешт на майно, який зареєстрований за № 3337102 від 15.06.2006 року, реєстратором Першої дніпровської державної нотаріальної контори на підставі постанови про арешт майна, АЕ 948444 з оріг. АА 476592 від 26.05.2006 року, Державної виконавчої служби у Томаківському районі Дніпропетровської області. Але було виявлено виконавче провадження № 1811284, яке було відкрито на підставі виконавчого листа № 1-335 відносно позивача, про що саме виконавчий документ встановити не вдалось. Відповідно до частини 2 розділу ХI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями - строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, а отже, вищезазначене виконавче провадження вже знищене. Також, додатково повідомлено, що відповідно до частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт може бути знятий за рішенням суду. (а.с.6) Судом також встановлено, що позивач [PERSON] перебував у шлюбу з [PERSON] , актовий запис № 18 від 02 березня 1992 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Томаківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області. 08 липня 1993 року шлюб був розірваний, актовий запис за № 47, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. (а.с. 14) Відповідно до копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданого державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у Томаківському районі Дніпропетровської області Романовою Л.В. від 26 травня 2006 року, серія АЕ № 948444, знято з оригіналу: серія АА № 476592, на все майно, що належить [PERSON] було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження при примусовому виконанні виконавчого листа № А-61, виданого 13 листопада 1992 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини. (а.с. 13) Положеннями статті 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно із\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Також, у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз`яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Разом з тим\~стаття 16 ЦК України\~визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов. Згідно з ч.1\~ст. 56 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону,\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З відповіді, наданої Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області вбачається, що 26.05.2006 року на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у Томаківському районі Дніпропетровської області Романової Л.В. на все майно позивача було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження при примусовому виконанні виконавчого листа № А-61, виданого 13.11.1992 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області на виконання рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини. (а.с. 13) Також, з відповіді Томаківського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вбачається, що виконавче провадження відносно позивача, на підставі якого було накладено арешт на все належне позивачу майно, у такому відділі ДВС не виявлено. (а.с. 6) Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає, що позивачем належним чином доведено, що він є власником нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запису про його арешт є перешкодою позивачу розпорядитися на свій розсуд належним йому майном. Виконавче провадження, в якому боржником був позивач, та в рамках якого накладено арешт на все майно останнього, на виконанні у відділі державної виконавчої служби не виявлено. Окрім того,\~у матеріалах\~справи відсутні\~докази про\~те,\~що на\~даний час\~існує потреба\~в арешті\~вищезазначеного майна, а відповідач\~не скористався своїм правом і не надав відзив на позовну заяву, а також не надав доказів на спростування обставин, на які посилається позивач.\~ Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, зважаючи, що існування арешту створює позивачу перешкоди в повному обсязі реалізувати своє право власності та розпоряджатись своїм майном, зокрема вищевказаною квартирою, а підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, суд дійшов висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та доведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, а тому, з метою захисту інтересів позивача та відсутності іншої можливості захистити позивачем своє порушене право, позов про зняття арешту з вищевказаної квартири необхідно задовольнити у повному обсязі. За змістом\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1-4 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Outcome: approved