Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Позивачка 14.12.2021 звернулась до Харківського районного суду Харківської області із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, мотивуючи тим, що вона та відповідач знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 липня 2021 шлюб між нами розірвано. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . З 21.02.2013 дитина зареєстрована разом з нею за однією адресою. Під час шлюбу дитина проживала з нею та відповідачем. З моменту настання обставин, що стали підставою для розірвання шлюбу, дитина проживає з нею за адресою : [ADDRESS] . Під час шлюбу, а також після фактичного припинення сумісного проживання з відповідачем, вона виховує дитину, працює, матеріально забезпечує, займається її духовним та моральним розвитком. Щодо підстав для визначення місця проживання дитини з нею. Після того, як сумісне проживання з відповідачем виявилося неможливим, їх спільна дитина проживає з нею за місцем її реєстрації та фактичного проживання. Відповідач проти цього не заперечує та має можливість безперешкодно бачитись з сином, виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання дитини. Позивач виконує і надалі бажає виконувати свої батьківські обов`язки. Вона постійно піклувалася про дитину з моменту її народження, займалася її вихованням, лікуванням, утримувала матеріально. На сьогоднішній день забезпечує гідне життя сину, його життєдіяльність у соціумі, утримує та дбає про його розвиток та виховання: водить до школи, організовує дозвілля, контролює та дбає про стан здоров`я дитини, виконує календар щеплень, тощо. Відповідач спілкується з дитиною, іноді забирає сина на вихідні. Щодо матеріального забезпечення дитини відповідачем зазначає, що відповідач іноді надавав сину матеріальну допомогу на задоволення його життєвих потреб. Для забезпечення утримання дитини батьком на постійній основі вона звернулася з заявою про видачу судового наказу на отримання аліментів на дитину. Судовий наказ видано 03.11.2021 Харківським районним судом Харківської області. Дитина в силу віку та обставин виявляє прихильність до обох батьків, а тому спілкування дітей з батьком відповідатиме її інтересам та правам на особисте, регулярне спілкування з батьком, що у силу життєвих обставин, які склалися, проживає окремо. Адже, відповідно до положень ст. 141, 151 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Зазначає, що вона не чинила та не має наміру чинити відповідачу жодних перешкод для спілкування з дитиною. Крім того, усвідомлює зі свого боку необхідність сприяти тому, щоб дитина не була позбавлена піклування батька. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї. Батьки зобов`язані поважати дитину. Таким чином, позивач належно виконує обов`язки по вихованню та розвитку дітей. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідач спілкується з дитиною, але активної участі в її житті та вихованні не приймає. На підтвердження цього надала : копію довідки комунального закладу «Харківський ліцей № 112 Харківської міської ради Харківської області», в якій зазначено, що батько дитини - [PERSON] , не спілкувався з класним керівником, жодного разу не відвідував заклад освіти, не цікавився рівнем досягнень та поведінкою сина, не брав участі в батьківських зборах. Станом здоров`я дитини також займається вона. На підтвердження цього надано медичну декларацію дитини, в якій зазначено, що законним представником дитини - [PERSON] і довіреною особою на випадок екстреної ситуації є вона - [PERSON] . Що стосується її особистості, то вона має дохід та зручний графік, на обліку в наркодиспансері та у психіатра не перебуває. На підтвердження цього надано наступні документи : виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копію медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, копію довідки КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер». Окрім цього, на підтвердження обставин, викладених в позові, в ході розгляду справи можуть будуть надані покази свідків : [PERSON] та [PERSON] . Звернення до суду з даним позовом викликано, в першу чергу, інтересами дитини. Нормативно-правове обгрунтування. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому ( гуртожиток, готель, тощо ), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому, не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Ст. 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою ( ч. 4 ). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 «Конвенції про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної «Конвенції…» передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини ( ч. 1 ст. 3 «Конвенції…» ). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, 9 «Конвенції про права дитини», ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти : по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. У своїй постанові від 16.01.2019 по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини ( враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо ) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. З урахуванням наведених положень закону та тривалості проживання малолітньої дитини з позивачкою, визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає першочерговому врахуванню інтересів дитини. Доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю підтверджується поданими до суду доказами, а також відсутністю виключних обставин, які б унеможливлювали проживання малолітнього сина з матір`ю чи негативно впливали на його виховання та розвиток. Проживання дитини з матір`ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні. Обираючи спосіб захисту, позивач керувався правовою позицією Верховного Суду. Так, вирішальним при прийнятті рішень по цій категорії справ згідно з останньою правовою позицією Верховного Суду є час, протягом якого дитина проживає з одним, із батьків, а також її емоційна прихильність ( Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020, справа № 487/2001/19-ц, провадження № 61-12667св20; Постанова Верховного СУДУ у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.03.2021, справа № 542/1428/18, провадження № 61-1 8612св 19 ). Отже, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини. Тому, вважає, що місце проживання слід визначити разом з матір`ю, так як саме вона може дати все необхідне для розвитку та життя дитини. Згідно п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, повідомляє суд, що оригінали всіх документів, що підтверджують обставини, викладені в цій позовній заяві, знаходяться у нен. До суду надано їх копії згідно з оригіналів. Заходи досудового врегулювання спору не проводились. Заходи забезпечення доказів та позову не проводились. Нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом з тих же підстав. Нею було понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. Прохала : 1. Визначити місце проживання дитини : [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . 2. Стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. 24.12.2021 року позивачка надала уточнену позовну заяву про визначення місця проживання дитини ( а. с. 29-33 ), де прохала : 1. Визначити місце проживання дитини : [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . 2. Стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. Ухвалою судді Харківського райсуду Харківської області від 05.01.2022 року відкрито провадження у даній справі ( а. с. 36 ). Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі та не заперечував щодо задоволення позовних вимог ( а. с. 39 ). На підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати судоми правосуддя під час воєнного стану, відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінено підсудність Харківського районного суду Харківської області на Полтавський районний суд Полтавської області. Ухвалою судді Полтавського райсуду Полтавської області від 24.05.2022 року справу прийнято до свого провадження ( а. с. 45 ). Ухвалою судді Полтавського райсуду Полтавської області від 06.09.2022 року за клопотанням представника позивача - адвоката Чемсак Ю.В. замінено у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на належну - Службу у справах дітей Тернопільської міської ради. ( а. с. 71 ). В судове засідання сторони у справі не з`явилися. Представник позивачки - адвокат Ткаченко С.В., надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, уточнену позовну заяву підтримала та прохала задовольнити із підстав викладених у позові та наданих ним доказів, не заперечувала щодо розгляду справи в заочному порядку у відсутності відповідача. Відповідач повторно не з`явився в засідання з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлявся про день та час розгляду справи, щодо нього публікувалось оголошення по виклик на сайті суду, що є належним повідомленням. Від нього не надійшло відзиву на позов та будь-яких заяв про відкладення справи слуханням. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, надавши суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника ( а. с. 118 ). Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`явившихся належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи. Судом встановлено всі обставини, на які в позові посилається позивачка та вони доводяться матеріалами справи на а. с. 9 - 23, 98-101, 104-109. Згідно висновку щодо визначення місця проживання дитини, то орган опіки та піклування Тернопільської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] за адресою : [ADDRESS] ( а. с. 119 - 120 ). Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 «Конвенції ООН про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Згідно ст. 181 СК України аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Судові витрати у справі підлягають вирішенню згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved