Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Виконувач обов`язків керівника Шевченківської окружної прокуратури Вігірінська О. в інтересах держави в особі Київської міської звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Бутько Мар`яна Володимирівна про визнання спадщини відумерлою, визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна. У своїй позовній заяві позивач просила суд: - визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] , площею 23,18 кв.м, вартістю 657 300 грн. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2209440980000) відумерлою та передати квартиру [ADDRESS] у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141); - визнати недійсним іпотечний договір (серія та номер 487) щодо квартири [ADDRESS] , укладений 30.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. 30.11.2020 та зареєстровано в реєстрі за № 487; - витребувати від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141) квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2209440980000; - судові витрати стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури. Cвої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42020101100000201, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.11.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] була проведена за [PERSON] . Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві надано копію актового запису про смерть від 13.07.2020 № 11631, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . З інформації, наданої Шевченківським районним відділом реєстрації актів цивільного стану вбачається, що близькі та рідні особи, які можуть бути спадкоємцями [PERSON] відсутні. Одночасно з цим вбачається, що відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, спірну квартиру 30.10.2020 зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності став договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18.07.2009, серія та номер 1160, начебто посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]. та начебто укладений на спеціальному бланку нотаріальних документів ВМ1 131217. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] , останній в дарунок спірну квартиру не отримував та ніколи не був власником вказаної квартири. 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 55427998 від 30.11.2020) внесено запис про реєстрацію іпотеки на спірну квартиру. Реєстрацію іпотеки проведено на підставі договору іпотеки, укладеного 30.11.2020 між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель). Відповідно до протоколу допиту [PERSON] , останній в дарунок спірну квартиру не отримував та ніколи не був власником вказаної квартири, грошових коштів, вказаних в договорі іпотеки, не отримував. Враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом, а також неприйняття спадщини спадкоємцями за законом, право на витребування квартири [ADDRESS] , яка вибула із власності [PERSON] , поза її волею, в силу положень ст. 1218 ЦК України належить територіальній громаді. На підставі викладеного позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 05 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року було вирішено відкрити провадження у справі, призначити до розгляду в порядку загального позовного провадження. 24 червня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання від КМР про підтримку правової позиції Шевченківської окружної прокуратури міста Києва. 22 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що останній заперечував щодо задоволення позовних вимог, проси суд відмовити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року було вирішено закрити підготовче провадження у справі, призначити справу до розгляду по суті. Представник позивача - прокурор Долгорук С.М. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Інші сторони у судове засідання не з`явилися. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення представників, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Додатково суд зазначає, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Під час розгляду справи судом було встановлено наступне. Встановлено, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42020101100000201, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.11.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Установлено, що первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] (далі - спірна квартира) була проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.06.2006, що підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації № 062/14-8081 (И-2020) від 03.08.2020. Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві надано копію актового запису про смерть від 13.07.2020 № 11631, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 52 років. З інформації, наданої Шевченківським районним відділом реєстрації актів цивільного стану вбачається, що близькі та рідні особи, які можуть бути спадкоємцями [PERSON] відсутні. Відповідно до інформації зі спадкового реєстру від 20.07.2021 спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти, спадкові договори відсутні. Одночасно з цим вбачається, що відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, спірну квартиру 30.10.2020 зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності став договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18.07.2009, серія та номер 1160, начебто посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]. та начебто укладений на спеціальному бланку нотаріальних документів ВМ1 131217. В той же час встановлено, що згідно даних Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк ВМ1 131217 використано 18.06.2009. Також встановлено, що нотаріус [PERSON] припинила нотаріальну діяльність 16.11.2009, при цьому, матеріали нотаріальних справ та реєстри за період своєї нотаріальної діяльності за 2009 рік до архівної установи не передала. Так, за інформацією Київського обласного державного нотаріального архіву, в наряді «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» наявні три договори відчуження квартири та частин квартир, від 29.04.2009, 01.07.2009 та 07.10.2009. Разом з тим, встановлено, що [PERSON] під час реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно надано рішення Обухівського районного суду Київської області від 16.06.2010 у справі № 2-51/11 за заявою [PERSON] про встановлення факту, шо має юридичне значення. Вказаним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16.06.2010 заяву [PERSON] про встановлення факту, шо має юридичне значення, задоволено частково та встановлено юридичний факт, шо договір дарування квартири від 18.07.2009, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]., за реєстром № 1160, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , є чинним та був оформлений відповідно до вимог чинного законодавства, а виявлена технічна описка не впливає на дійеність посвідченого договору та підтверджує еправжнє волевиявлення дарувальника і не порушує загальний порядок оформлення цього правочину. Встановлено факт, який має юридичне значення для подальшого відображення при укладенні [PERSON] інших правочинів для реалізації ним свого права володіння, користування та розпорядження, предметом яких може бути квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 18.07.2009, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]., за реєстром № 1160, датою укладення цього договору вважати дату його фактичного нотаріального посвідчення - 18.06.2009. Водночас, з інформації, наданої Обухівським районним судом Київської області в листі № 01-06/233/2020 від 28.12.2020 вбачається, що за вказаним номером у еуді була справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики; справу направлено за підсудніетю, відповідно до ухвали апеляційного суду Київської області від 08.10.2010. На сайті «Судова влада» за вказаним номером також обліковується справа про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] , останній в дарунок спірну квартиру не отримував та ніколи не був власником вказаної квартири. 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 55427998 від 30.11.2020) внесено запис про реєстрацію іпотеки на спірну квартиру. Реєстрацію іпотеки проведено на підставі договору іпотеки, укладеного 30.11.2020 між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель). Відповідно до протоколу допиту [PERSON] , останній в дарунок спірну квартиру не отримував та ніколи не був власником вказаної квартири, грошових коштів, вказаних в договорі іпотеки, не отримував. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). За приписами ст.ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 338 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадшини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадшини. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до положень частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. З ст. 1277). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому, перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України. Як передбачено п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Разом з цим, відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, спірну квартиру 30.10.2020 зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою виникнення права власності у [PERSON] на спірну квартиру став договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18.07.2009, серія та номер 1160, начебто посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Водночас, матеріалами справи спростовується те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири між від 18.07.2009, серія та номер 1160. Вказане випливає з того, що договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18.07.2009, серія та номер 1160, начебто посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]. та начебто укладений на спеціальному бланку нотаріальних документів ВМ1 131217. В той же час встановлено, що згідно даних Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк ВМ1 131217 використано 18.06.2009. Також вбачається, що під час реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно надано рішення Обухівського районного суду Київської області від 16.06.2010 у справі № 2-51/11 за заявою [PERSON] про встановлення факту, шо має юридичне значення. Водночас, з інформації, наданої Обухівським районним судом Київської області в листі № 01-06/233/2020 від 28.12.2020 вбачається, що за вказаним номером у суді була справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики; справу направлено за підсудніетю, відповідно до ухвали апеляційного суду Київської області від 08.10.2010. На сайті «Судова влада» за вказаним номером також обліковується справа про стягнення боргу за договором позики. Таким чином, наведене свідчить про те, що договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18.07.2009, серія та номер 1160, не укладався та не посвідчувався нотаріусом. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Отже, договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18.07.2009, серія та номер 1160, за яким [PERSON] начебто відчужила на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , начебто приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]., є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про посвідчення договору про відчуження нерухомого майна від 18.06.2009, а не 18.07.2009. Таким чином, договір дарування спірної квартири від 18.07.2009 є нікчемним в силу закону. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17. Крім того, встановлено, що 30.11.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 55427998 від 30.11.2020) внесено запис про реєстрацію іпотеки на спірну квартиру. Реєстрацію іпотеки проведено на підставі договору іпотеки, укладеного 30.11.2020 між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель). Визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності договору іпотеки від укладеного 30.11.2020 між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель) є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу України, а саме: невідповідність змісту іпотечного договору вимогам абз.1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] , останній в дарунок спірну квартиру не отримував та ніколи не був власником вказаної квартири, грошових коштів, вказаних в договорі іпотеки, не отримував. Частиною першою статті 14 Закону України «Про іпотеку» передбачено, шо передача в іпотеку нерухомого майна, що є об`єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацієро на праві господарського відання, здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація. Отже, договір іпотеки від 30.11.2020, укладений між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель), укладено з порушенням вимог законодавства. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311 -б (пункт 92)). Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1 цс 15, відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Якщо останній не був стороною договору та не був учасником справи щодо дійсності такого договору, однак за рішенням суду у відповідній справі право власності на таке майно визнане за іншою особою, законний власник може його витребувати, оскільки воно вибуло з володіння власника поза волею оетаннього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц). Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 387, 400 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було передане поза межами волі власника не набувається у тому числі, і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою права власності на таке майно, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником майна. Зважаючи на викладене, договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, а квартира - витребуванню. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі Закону України від 22.05.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01.09.2015, органи прокуратури позбавлено пільг при сплаті судового збору. На момент подачі позовної заяви, розпорядником бюджетних коштів щодо сплати судового збору є Київська міська прокуратура. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 14 399,50 грн. стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури. З урахуванням викладеного, на підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 319, 327, 386, 387, 388 ЦК України,

Outcome: approved