Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки і піклування в особі служби у справах дітей Костопільської міської ради про визначення місця проживання дитини, покликаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на даний час розірвано. Під час шлюбу в них з відповідачем, [INFO] , народилась дитина - син [PERSON] , який на даний час проживає разом з нею. Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами на її адресу, що забере дитину до себе, суд має визначити місце проживання дитини. Вважає, що проживання малолітнього [PERSON] разом з нею повністю відповідатиме інтересам дитини, оскільки у неї з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного, також вона має можливість забезпечити сина належними умовами проживання та повною мірою займатися його вихованням і розвитком. Крім того, проживання дитини саме з матір`ю є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більш емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дитині увагу. Враховуючи викладене, [PERSON] просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з нею. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 24.11.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 23 грудня 2021 року до Костопільського районного суду Рівненської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки і піклування в особі служби у справах дітей Костопільської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у нього з позивачкою є спільна дитина - син [PERSON] , який проживає з матір`ю. В нього є всі необхідні умови для проживання та забезпечення дитини, що буде сприяти його належному розвитку. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 21.02.2022 прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки і піклування в особі служби у справах дітей Костопільської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та об`єднано у одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки і піклування в особі служби у справах дітей Костопільської міської ради про визначення місця проживання дитини. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Осійчук І.І. підтримали свої позовні вимоги з підстав зазначених в первісній позовній заяві, зустрічний позов не визнають у повному обсязі, оскільки позивач просить визначити місце проживання дитини разом із нею. Відповідач за первісним позовом [PERSON] , його представник адвокат Остапенко В.С. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею та пояснили, що позивач не надає можливості бачитись з дитиною, чим умисно створює штучні перешкоди у спілкуванні батька та сина. Вважають, що батько малолітньої дитини має можливість забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки має постійне місце проживання, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок. Просили суд задовольнити їх зустрічний позов та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком - [PERSON] у будинку по [ADDRESS] . Представник Служби у справах дітей Костопільської міської ради Козлюк О.М. в судовому засіданні підтримала Висновок органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Також зазначила, що дитина проживає разом з матір`ю, де умови проживання задовільні, для дитини створені всі умови для повноцінного фізичного та духовного розвитку, між матір`ю та дитиною особливий тісний емоційний зв`язок, і при вирішення питання визначення місця проживання малолітньої дитини не було встановлено вагомих підстав для зміни місця її проживання. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 18 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2021 року. Під час шлюбу в них, [INFO] , народився син [PERSON] . Спочатку сторони з дитиною проживали спільно по [ADDRESS] в будинку, який належить батькам відповідача [PERSON] , з грудня 2020 року дитина [PERSON] проживає з матір`ю по [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання дитини. Між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини . Висновком виконавчого комітету Костопільської міської ради, від 17 січня 2022 року №80/02-08, що є органом опіки і піклування, рекомендовано визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . За результатами розгляду питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, з метою захисту законних прав та інтересів малолітньої дитини, органом опіки і піклування було враховано вік дитини та її прив`язаність до матері, а також не встановлено вагомих підстав для зміни місця проживання дитини . Відповідно актів обстеження житлово-побутових умов, за місцем проживання матері [PERSON] та за місцем проживання батька [PERSON] створені всі необхідні умови для нормального проживання та розвитку малолітнього [PERSON] , [INFO] . Як позивач [PERSON] , так і відповідач [PERSON] позитивно характеризуються, мають стабільний дохід, забезпечені житлом. З метою визначення здатності батька і матері у виконанні їх батьківських обов`язків було проведено оцінку потреб сім`ї [PERSON] та [PERSON] на підтвердження чого надано Акт оцінки потреб сім`ї [PERSON] №31 від 19.01.2023 та Акт оцінки потреб сім`ї [PERSON] №32 від 19.01.2023. Відповідно до листа КУ "Центр надання соціальних послуг" Костопільської міської ради від 20.01.2023 №01-21/32 для проведення психологічної оцінки дитячо-батьківських відносин необхідно забезпечити систематичні зустрічі не менше, як двічі на тиждень впродовж місяця. При проведенні консультативних зустрічей з`ясовано, що батько немає сталого психологічного та емоційного зв`язку з малолітнім сином. Крім того зазначено, що такі зустрічі із батьком та психологом необхідно проводити в природному для [PERSON] середовищі, тобто за місцем проживання і в присутності мами для запобігання психологічної травматизації емоційного стану малолітнього. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, визначаючи характер спірних правовідносин, суд застосовує відповідні норми матеріального права. Так законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства". За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що між сторонами існують складні стосунки через спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , наразі дитина не сприймає [PERSON] як батька та відноситься до нього як до малознайомої людини, а з матір`ю має тісний контакт та взаємозв`язок, пов`язані спільним побутом. Дані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та позивач за зустрічним позовом [PERSON] , який був допитаний в порядку ст.2 ЦПК України як свідок. Також практикуючий психолог КУ "Центр надання соціальних послуг" Костопільської міської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що враховуючи вік дитини та її емоційний стан необхідно поступово налагоджувати зв`язок з батьком, оскільки в них відсутній сталий психологічний та емоційний зв`язок. Крім того зазначила, що такі зустрічі із батьком необхідно проводити в звичному для [PERSON] середовищі і в присутності мами, на що [PERSON] категорично заперечував, так як це може психологічно травмувати емоційний стан малолітнього. Хлопчик гарно розвинутий, однак довірливих стосунків з батьком не має, тому необхідно налагоджувати такий зв`язок. Судом встановлено обставини, які характеризують як батька так і матір дитини. Так, [PERSON] належним чином виконує обов`язок щодо виховання дитини, зворотного суду не доведено. Доказів неналежного ставлення матері до виховання дитини суду не надано. Дослідженні в судовому засіданні докази вказують на те, що відносини з дитиною у матері будуються на доброзичливій основі, дитина має достатньо одягу, іграшок, завжди доглянута, має хороший розвиток, соціально-побутові навички відповідають віку, стан здоров`я дитини задовільний, фізичний і психічний розвиток відповідає віку. Суд також приймає до уваги, висновок виконкому Костопільської міської ради (органу опіки та піклування), за яким визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] буде відповідати найкращим інтересам дитини. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме: добросовісне виконання матір`ю [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитин з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, суд приходить до висновку про те, що проживання дитини з матір`ю якнайкраще відповідає інтересам дитини та забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки малолітній [PERSON] з грудня 2020 року проживає з матір`ю, з якою у нього встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність), а тому, якщо дитина потрапить в інше середовище, де буде змінено її щоденне та комфортне життя, вона отримає сильний стрес, що призведе до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично приведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на неї. Малолітня дитина, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому вагомі підстави для зміни місця її проживання відсутні. Також судом не встановлено, що мати дитини веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини. Також суд не бере до уваги пояснення [PERSON] про те, що позивач забороняла побачення батька з сино, оскільки належних та допустимих доказів того, що він вчиняв дії щодо спілкування з сином шляхом звернення до відповідних правоохоронних органів, органів опіки, суду не було надано. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. При цьому варто зазначити, що у цій справі не вирішується питання про розлучення батька з сином, оскільки він не обмежується у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. Оскільки суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] та визначення місця проживання дитини з матір`ю, то позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved