Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

26 жовтня 2022 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд відновити їй батьківські права щодо її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року позивач була позбавлена батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який перебуває на влаштуванні у КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей «Довіра»» ДМР, йому надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На даний час у позивача радикально змінились умови життя, вона має постійне місце проживання та роботу з достатнім рівнем доходу. Позивач має можливість і бажання виконувати батьківські обов`язки. Позивач працевлаштувалась у Польщі фермером, має стабільний дохід та житло. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Представник відповідача Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі позивача. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 червня 2018 року, [PERSON] народився [INFO] у батьків: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року \~позбавлено батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] .\~Стягнуто з [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісячно на утримання її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, на особистий рахунок дитини в Державному ощадному банку України (а.с. 6-11). Вказаним рішенням зокрема встановлено, що\~згідно з наказом управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпропетровську ради від 14 вересня 2016 № 75 [PERSON] перебуває на обліку дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах. Відповідно до повідомлення Новокодацького відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області № 377/9472 від 15 грудня 2016 року співробітниками поліції здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] , де мешкає [PERSON] , з трьома малолітніми дітьми, зокрема, з [PERSON] , мати вихованням дітей належним чином не займається, а саме не створює належні умови для життя та навчання, діти мають неохайний вигляд, пропускають заняття в школі без поважних причин. Відповідно до листа Комунального закладу «Дніпровська міська дитяча клінічна лікарня № 6» Дніпровської міської ради № 5/320 від 29 березня 2019 року 23 березня 2019 року бригадою швидкої медичної допомоги в супроводі працівників поліції та соціальної служби з адреси [ADDRESS] в лікарню доставлено [PERSON] . Місце знаходження матері [PERSON] невідоме, що також підтверджується листом Центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Новокодацької районної у місті ради № 267 від 29 березня 2019 року та повідомленням Новокодацького відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області № 45.3/932ЕО від 05 квітня 2019 року. З 01 квітня 2019 року [PERSON] знаходився в центрі психологічної реабілітації дітей «Барвінок». 17 травня 2019 року [PERSON] звернулася до Управління-служби у справах дітей з пояснювальною запискою, в якій провину визнала, обіцяла виправитися та просила повернути дітей. Відповідно до характеристики учня КЗО «Навчально-виховний комплекс №59 «загальноосвітній навчальний заклад дошкільний навчальний заклад» дніпровської міської ради [PERSON] № 174/09 від 10 вересня 2019 року дитина часто запізнюється на уроки, мати не приділяє уваги вихованню сина, батьківські збори не відвідує, сина не контролює. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання № 198/09 від 25 вересня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , санітарний стан квартири незадовільний, меблі є, але в неналежному стані, немає кухонного приладдя, всюди брудно, діти не мають свого куточка, мати вихованням дітей займається не систематично. З виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 1415/2 ДЛ-6 м. Дніпро вбачається, що 25 вересня 2020 року [PERSON] доставлений до лікарні співробітниками поліції Новокодацького району, дитина залишилась без батьківського піклування (мати за кордоном), дитина перебувала з бабусею, яка більше невзмозі піклуватися про дитину. Відповідно до тексту позовної заяви та пояснень представника третьої особи [PERSON] перебуває у КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей «Довіра» ДМР з 29 вересня 2020 року, мати жодного разу його не відвідувала та не телефонувала йому, що підтверджується копією журналу реєстрації відвідування родичами вихованців групи № 4. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра від 12 жовтня 2022 року вбачається, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № 68663720 з примусового виконання виконавчого листа № 205/8970/20 від 22 грудня 2021 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання її неповнолітньої дитини [PERSON] . Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 жовтня 2022 року становить 78\~304,92 грн. (а.с. 44). Відповідно до довідки Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей «Довіра»» Дніпровської міської ради від 29 вересня 2022 року [PERSON] дійсно перебуває в Центрі та знаходиться на повному державному забезпеченні з 29 вересня 2020 року і до тепер (а.с. 45). За змістом висновку Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 20 лютого 2023 року № 3/9-30, неповнолітній [PERSON] знаходиться в Центрі соціальної підтримки дітей «Довіра» на повному державному утриманні. Відповідно до інформації Центру від 27 вересня 2022 року за час перебування дитини в закладі мати жодного разу дитину не відвідувала, не телефонувала, матеріально не підтримувала. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини мати пояснила, що поїхала за межі України з метою заробітку. Сину періодично телефонувала, цікавилась його справами. На даний час має контракт на роботу в Польщі та в кінці лютого буде виїжджати. Дитину хоче забрати з закладу лише після закінчення сином 9 класу. Орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради вважає за недоцільне в інтересах неповнолітнього поновити батьківські права [PERSON] у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 42-43). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У частинах першій, другій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливим. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав,поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). Згідно із частинами першою, четвертою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 466/5767/18 (провадження № 61-20485св19) вказано, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення, суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18 (провадження № 61-6992св20). Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, тлумачення частини четвертої статті 169 СК України свідчить, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо зміниться поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Тому суд має суд має перевірити, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Такі обставини потрібно встановлювати через призму якнайкращих інтересів дитини та пріоритету збереження сімейних зв`язків, які можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, зокрема у разі, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З позову вбачається, що пояснення позивача в основному стосуються намірів на майбутнє та власних прав і потреб у поновленні батьківських прав, натомість жодних даних яким є місячний дохід позивача та як вона виконує на теперішній час свій обов`язок по утриманню дитини матеріали справи не містять, тому позивачем не доведено зміни її поведінки, як особи, позбавленої батьківських прав. Судом не встановлено свідомої активної поведінки [PERSON] , спрямованої на відновлення зв`язку з дитиною, налагодження стабільного побуту, матеріального і фінансового забезпечення. На підставі викладеного, виходячи з конкретних обставин справи та найважливіших інтересів дитини, суд дійшов висновку, що звернення з вказаним позовом до суду є передчасним, оскільки позивач не вживала всіх необхідних заходів щодо прийняття участі у вихованні сина, піклуванні, прояву до нього турботи, матеріальному забезпеченні, а відтак у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому позивачу не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: dismissed