Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування. Позов мотивовано тим, що 20.08.2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «ГАЗ-2217», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , рухаючись по автодорозі Благощевське-Миколаїв на території Голованівського району Кіровоградської області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок даної ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП 20.08.2018 року була застрахована у AT «СГ «ТАС» (приватне) згідно Полісу №АК5209224. 21.08.2019 року на адресу AT «СГ «ТАС» (приватне) було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах [PERSON] за шкоду, заподіяну в результаті ДТП за участю автомобіля марки «ГАЗ-2217», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , а саме: витрати на поховання у розмірі 4775,00 грн.. 07.11.2019 року AT «СГ «ТАС» (приватне) за результатом розгляду вказаної заяви проведено виплату страхового відшкодування для [PERSON] у розмірі 4775,00 грн.. 25.10.2021 року до матеріалів страхової справи було долучено документи, що підтверджують встановлення пам`ятника, із вимогою здійснити для [PERSON] виплату страхового відшкодування на спорудження пам`ятника у розмірі 39000 грн.. Листом від 03.12.2021 року AT «СГ «ТАС» (приватне) повідомило про відмову у виплаті страхового відшкодування на спорудження пам`ятника у розмірі 39000 грн., оскільки заява про долучення документів та виплату страхового відшкодування не була подана впродовж трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого). З рішенням AT «СГ «ТАС» (приватне) про відмову у виплаті страхового відшкодування позивач не погоджується, вважає його безпідставним, оскільки із заявою про виплату страхового відшкодування [PERSON] звернулась до страхової компанії в межах встановленого Законом трирічного строку, а саме 21.08.2019 року (ДТП мало місце 20.08.2018 року). З огляду на вище наведене, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - відповідача в повному обсязі. Крім того, протиправна поведінка відповідача, яка виразилася у несвоєчасній виплаті страхового відшкодування, призвела до душевних страждань позивача. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Позивач оцінює моральну шкоду, завдану несвоєчасною виплатою страхового відшкодування у розмірі 5000 грн.. Вимоги про відшкодування моральної шкоди у вище зазначеній сумі позивач пов`язує з тим, що тривала боротьба за свої законні права її виснажує, вимагає зусиль на вивчення законодавства та складення документів, сидіння біля комп`ютера, порушує звичний уклад сімейного життя. Згідно з розрахунками, до загальної суми у розмірі 39000 грн. нараховуються (попередній розрахунок наведено у додатках): пеня, три проценти річних та інфляційні втрати за користування чужими коштами за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Для позивача - [PERSON] - сума нарахування заборгованості за період з 03.12.2021 року по 15.06.2022 року становить: 10776,50 грн., з яких: пеня - 4471,64 грн., три відсотки річні - 625,07 грн., інфляційні втрати - 5679,79 грн.. Відповідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.. Позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача: страхове відшкодування у розмірі 39000 грн.; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4471,64 грн., три відсотки річних у розмірі 625,07 грн., інфляційні втрати у розмірі 5679,79 грн., а разом - 10776,50 грн.; моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 29.06.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.08.2022 року. 12.07.2022 року до Вільшанського районного суду Кіровоградської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. 03.08.2022 року до Вільшанського районного суду Кіровоградської області від представника позивача надійшли письмові пояснення на відзив на позовну заяву та заперечення на клопотання відповідача. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 04.08.2022 року заяву про самовідвід судді Сорокіної О.О. задоволено та передано справу до канцелярії суду для визначення судді. 25.08.2022 року ухвалою Вільшанського районного суду цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання по даній цивільній справі в загальному позовному провадженні, призначено проведення підготовчого засідання на 26 вересня 2022 року. 10.10.2022 року до Вільшанського районного суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача: страхове відшкодування у розмірі 39000 грн.; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 11630,55 грн., три відсотки річних у розмірі 1054,60 грн., інфляційні втрати у розмірі 7987,58 грн., а разом - 20582,73 грн.; моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 05.01.2023 року у задоволенні клопотання відповідача про передання справи на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва відмовлено. У задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 05.01.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 14.03.2023 року. Позивач та представник позивача адвокат Ільків М.М. у судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав суду клопотання, в якому просить провести судове засідання у справі за відсутності позивача та його представника та вирішити справу по суті. Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» в судове засідання не з`явився. Надав суду клопотання, в якому просить долучити до матеріалів справи копію постанови Рівненського апеляційного суду від 02.02.2023 року. Відзив на позовну заяву суду надав. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 21.08.2019 позивач, як тітка потерпілого, через свого представника - [PERSON] звернулася до AT «СГ «ТАС» (приватне) з заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну в результаті ДТП за участю автомобіля марки «ГАЗ-2217», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , а саме: витрати на поховання у розмірі 4775 грн. (а.с. 10). 20.08.2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «ГАЗ-2217», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , рухаючись по автодорозі Благовіщенське-Миколаїв на території Голованівського району Кіровоградської області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] .. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. (а.с.16). Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди 20 серпня 2018 року була застрахована у AT «СГ «ТАС» (приватне) згідно Полісу №АК5209224, який діяв на момент настання ДТП станом на 20.08.2018 (а.с.20). Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 29.11.2018 року старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Кіровоградській області, кримінальне провадження за №12018120000000158 від 20.08.2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с. 17-19). Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В пункті 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187ЦК). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного Кодексу України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Слід зазначити, що Закон України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 ЗУ). Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п.1.3 ч.1 ЗУ). дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п.1.12 ч.1 ЗУ). Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування п.п.9.1, 9.4 ст. 9 ЗУ). За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. За результатами розгляду справи судом встановлено, що потерпілий [PERSON] загинув внаслідок ДТП, яка сталася 20.08.2018 року. Отже, має місце страховий випадок, а тому незалежно від вини особи, яка завдала шкоди, - шкода завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки повинна бути відшкодована страховою компанією, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ГАЗ-2217», р.н. [NUMBER] застрахована в AT «СГ «ТАС» (приватне) за полісом №АК5209224, який діяв на момент настання ДТП. Як зазначено у позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, позивач, як тітка потерпілого, звернулася до AT «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про відшкодування з проханням здійснити відшкодування витрат на поховання згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №49 від 21.08.2018 року похоронні витрати на суму 4775 грн., на підставі якої відповідач в передбаченому законодавством порядку, здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 4775 грн. (а.с. 13, 36). Відповідач здійснив виплату страхового відшкодування позивача, а тому дана ДТП визнана відповідачем страховим випадком. 25.10.2021 року позивачем направлено відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування з проханням здійснити виплату страхового відшкодування витрат на встановлення пам`ятника в розмірі 39000 грн. на підставі: договору на виготовлення і установку надгробної споруди від 09.09.2021 року, накладної від 09.09.2021 року на пам`ятник на суму 39000 грн., квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 01.10.2021 року про оплату за пам`ятник та установку на суму 39000 грн., акту прийому-передачі виконаних робіт (а.с. 22, 23, 24, 25-26, 27). Відповідно до листа від 03.12.2021 року AT «СГ «ТАС» (приватне), розглянуло подані позивачем документи стосовно страхового відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника [PERSON] та повідомило про те, що у AT «СГ «ТАС» (приватне) не має правових підстав для виплати страхового відшкодування та прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, на підставі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 31). У відповідності до п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю та життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, спеціальним законом встановлений трирічний термін на отримання страхового відшкодування за шкоду, завдану життю потерпілого. Як встановлено матеріалами справи дорожньо-транспортна пригода сталася 20.08.2018року. Позивач, відповідно до договору №1 від 09.09.2021 року звернулась до ФОП « [PERSON] » про виготовлення надгробної споруди (а.с. 25-26). Тобто, на момент укладення вказаного договору вже пройшло три роки з моменту дорожньо-транспортної пригоди. Виходячи з вищенаведеного, позивач пропустив трирічний термін на звернення із заявою про страхове відшкодування. Щодо позовної вимоги стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди. Судом встановлено, що відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних, плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Отже вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною та необґрунтованою, оскільки позивач не входить до зазначеного переліку осіб, які мають право на отримання моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого. Щодо вимоги позивача стягнути пеню, 3% річних та інфляційні витрати за період з 03.12.2021року по 27.10.2022року. Судом встановлено, що згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166. 1187 ЦК, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У ч. 2 п. 4 вказаної постанови зазначено, що положення ст. 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Ця позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в листі від 01.07.2014 року щодо аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України у цивільному судочинстві. За таких обставин вимога позивача, щодо сплати 3% річних та інфляційні втрати є безпідставними та необґрунтованими, які суперечать нормам чинного законодавства України. Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Виходячи з вищенаведеного, 3 % річних та інфляційні не підлягають стягненню, а законодавством передбачено лише сплата пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, але оскільки позовна давність пропущена, то вказані позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Окрім того, військова агресія російської федерації проти України стала підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022. Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"» від 24.02.2022 №2102-ІХ затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Відповідно до довідки Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року засвідчено форс-мажорні обставини з 24.02.2022 року (а.с. 82). Згідно ч. 3, ст. 550 ЦК України, кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (ст. 617 цього Кодексу). Згідно ч. 1, ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Виходячи з вищенаведеного, спеціальним законом в разі несвоєчасної виплати страхового відшкодування передбачено лише сплату пені та за період до 23.02.2022 року, а отже вимога про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені за період з 24.02.2022 року є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, враховуючи те, що позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Щодо вимоги позивача стягнути 8000 грн. витрат на правову допомогу. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову витрати на правову допомогу понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову та про інші витрати позивачем не заявлено, інші учасники справи щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду не зверталися, то суд вважає за необхідне судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed