Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до Баришівського районного суду Київської області з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що разом з відповідачем вона перебуває у шлюбі з серпня 1997 року, за спільні кошти з чоловіком вони придбали квартиру. У зв`язку з суттєвим погіршенням відносин між подружжям, виникла необхідність в розділі спільного майна. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину вказаної квартири. 08.08.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 14.09.2022 та 28.03.2023 від позивача надійшли заяви про розгляд справи без її участі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Через неявку відповідача справа неодноразово відкладалась. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] з 16 серпня 1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 16.08.1997, наявного в матеріалах справи. За час перебування в шлюбі, 15 листопада 2011 року сторони, за спільні кошти, придбали двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира оформлена на ім`я відповідача, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 15 листопада 2011 року, зареєстровано в реєстрі за №1561. Відповідно до п. 5.3. Договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2011 договір укладено за згодою другого з подружжя - [PERSON] , справжність підпису якої на заяві про надання нею згоди на купівлю квартири засвідчена приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Київської області Джурою С.В. 15.11.2011 за реєстровим номером №1560. У своєму позові позивач зазначила, що шлюб між нею та відповідачем ще не розірвано, але в зв`язку з суттєвим погіршенням відносин між подружжям та неможливістю спільно користуватися майном, через постійні конфлікти, які виникають з ініціативи відповідача, виникла необхідність в розділі спільного майна подружжя. Угоди про добровільний поділ майна, нажитого нами на час шлюбу, не досягнуто, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладене суд зазначає наступне. За приписами ч. 1 ст. 69 Сімейний кодекс України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо рівності часток у спільній сумісній власності містить ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 Сімейний кодекс України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України). При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 Сімейного кодексу України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Матеріалами справи встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана сторонами за час їх перебування у шлюбі, а тому, враховуючи зазначену правову позицію та положення ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки жодною зі сторін не оспорюються зазначені обставини, суд не перевіряє ці обставини шляхом оцінки доказів та визнає таке нерухоме майно спільним майном подружжя - позивача та відповідача у даній справі. При цьому, суд враховує, що не зважаючи на той факт, що право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зазначене майно являється спільним майном подружжя, яке набуто ними за час перебування у шлюбі, оскільки сама державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. Оскільки двокімнатна квартира придбана у період шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому частки подружжя у цьому майні є рівними і підстав для відступлення від засад рівності часток при поділі майна подружжя немає. З огляду на вищевикладене, позовна заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved