Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив № 87 «Університет» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог було вказано, що з 1995 року позивач безперервно володіє і користується нежитловим приміщенням на цокольному поверсі будинку [ADDRESS] площею 25,3 квадратних метра у місті Дніпро, що проектувалося як «червоний куточок». Колишній чоловік [PERSON] 01 березня 1995 року підписав з житлово - будівельним кооперативом «Університет» договір про передачу в користування приміщення цокольного поверху в будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 26 кв. метра, власником якої є ЖБК. Проте ЖБК «Університет» на це приміщення ніколи жодних прав не мав. Це підтверджується відповіддю Дніпропетровської філії Українського державного проектного інституту «Укрміськбудпроекг» № 10037/ 167 від 13 листопада 1970 року на запит тодішнього голови кооперативу [PERSON] згідно якої приміщення «червоного куточка» і котельної належать до будинку «Авіазагону» і за замовленням ЖБК - 87 «Університет» не проектувалися. З 2001 року позивач з [PERSON] фактично перестали жити разом, а 18 липня 2009 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції шлюб між ними було офіційно розірвано. Позивач до цього часу продовжує користуватись вказаним приміщенням, а відтак просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення на цокольному поверсі будинку [ADDRESS] площею 25,3 квадратних метра у місті Дніпро. Відповідач скористався правом надання відзиву на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що власник вказаного приміщення відомий сторонам, відсутні докази сплати комунальних платежів та ремонтних робіть за 27 років користування приміщенням, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали заявлені позовні вимоги з підстав зазначених у позові та у відповіді на відзив, просили задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити з підстав вказаних у відзиві. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову також заперечував, посилався на те, що вказане приміщення належить ОК ЖБК № 87 «Університет» про що надав відповідні документи, просив в задоволенні позову відмовити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив дані, викладені у позовній заяві. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволення, з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що з 1995 року позивач безперервно володіє і користується нежитловим приміщенням на цокольному поверсі будинку [ADDRESS] площею 25,3 квадратних метра у місті Дніпро. Колишній чоловік позивача - [PERSON] 01 березня 1995 року підписав з житлово - будівельним кооперативом «Університет» договір про передачу в користування приміщення цокольного поверху в будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 26 кв. метра, власником якої є ЖБК. З 2001 року позивач з [PERSON] фактично перестали жити разом, а 18 липня 2009 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції шлюб між ними було офіційно розірвано, проте позивач до цього часу продовжує користуватись вказаним приміщенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4\~ст. 344 ЦК України\~право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктами 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" встановлено, що відповідно до ч.1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК України. Згідно узагальнень Верховного Суду України та аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами\~ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння\~\~повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного) експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо.\~\~По-третє,\~\~володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Така сама позиція закріплена і у п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3\~ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2\~ст. 344 ЦК України). Відповідачем по справі про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Судом встановлено, що позивач користується приміщенням з 1995 року. Проте зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього з підстав, передбачених\~ст. 344 ЦК України. Позивачем не доведено наявності достатніх підстав для визнання за ним права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю. Оскільки судом встановлено, що позивач знав, що користується майном, яке належить ОК ЖБК № 87 «Університет», оскільки колишнім чоловіком позивача договір укладено саме з ними, таким чином, добросовісність заволодіння вищезазначеним майном - відсутня. Таким чином, позивач не довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він не надав суду доказів про добросовісне заволодіння ним зазначеним майном, а також ним не дотриманий порядок набуття права власності. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю, та, відповідно, для задоволення позову. Згідно ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed