Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позов мотивує тим, що 25.05.2013 уклала шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Сім`я розпалася та існує формально. Вважає, що подальше спільне проживання і примирення між ними неможливе, оскільки суперечить її інтересам, а тому просить розірвати шлюб, сина [PERSON] залишити проживати та перебувати на його утриманні за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] , а дочку [PERSON] залишити проживати з матір`ю за адресою її проживання: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, додатково зазначила, що протягом останнього року сторони проживають окремо. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги. Зазначив, що він працює та має власне житло. Син більше прихильний до нього та вони дуже багато часу проводять разом, у зв`язку з чим дитина самостійно виявила бажання з ним проживати. Просить залишити сина з ним, позаяк матері буде важко утримувати двох дітей, оскільки [PERSON] не працює. Представник третьої особи вказав, що діти зареєстровані за адресою відповідача. Підтвердив той факт, що син сторін [PERSON] проживає з відповідачем [PERSON] , оскільки дійсно більш прихильний до батька. При обстеженні умов проживання дитини встановлено, що така забезпечена усім необхідним для розвитку. Дочка [PERSON] проживає з матір`ю, остання дбає про неї. У даній ситуації, на його думку, задоволення позову не призведе до порушення прав дітей. Сторони не перешкоджають у спілкуванні та вихованні дітей один одному. Щодо вирішення позовних вимог покладається на думку суду. Заслухавши сторін та представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] ), [INFO] , зареєстрували шлюб 25.05.2013 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис №158. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.01.2014, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №66. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є: [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №469. З паспорта громадянина України [PERSON] вбачається, що остання з 05.03.2004 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З паспорта громадянина України [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 28.09.1995 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.04.2006 є спадкоємцем спадкового майна, а саме: однієї другої ідеальної частини квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 16.04.1999 Дрогобицьким міськбюро з приватизації держжитлфонду, зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ за р.№11158. Спадкова справа №194/2006, зареєстровано в реєстрі за №938. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.10.2021. Як вбачається з акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , житло розміщене на 1 поверсі одноповерхового будинку, складається з 3 кімнат, а саме: коридору, кухні, ванною з санвузлом, кладової, їдальні-студії, встановлені умови проживання: приватизоване житло, загальною площею 77 кв.м., забезпечене газо-, водо- та електропостачанням, водовідведення, опалення газове автономне. Житло облаштоване необхідними меблями, побутовою технікою. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: для дитини відведена окрема дитяча кімната, яка об лаштована необхідними меблями, наявний сезонний одяг, іграшки, продукти харчування. За цією адресою проживають: [PERSON] (зареєстрована, проживає) та [PERSON] (незареєстрована, проживає). Зі слів [PERSON] з`ясовано, що вона більше року проживає окремо від чоловіка [PERSON] , разом з дочкою [PERSON] , 2018 року народження. Має намір розірвати шлюб та залишити проживати дочку разом із собою. Не заперечує щодо проживання сина [PERSON] , 2013 року народження, проживати разом із батьком [PERSON] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , житло розміщене на 1 поверсі одноповерхового будинку, що складається з двох кімнат, кухні, коридору, ванни із санвузлом, їдальні, кладової, гардеробної. Умови проживання: приватизована квартира загальною площею 68 кв.м., забезпечене газо-, водо- та електропостачанням, водовідведення, житло забезпечене необхідними меблями, побутовою технікою, опалення автономне газове. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: для дитини відведена окрема кімната, яка об лаштована необхідними меблями, наявний сезонний одяг, іграшки. Приладдя для навчання, все необхідне для повноцінного розвитку та виховання. За цією адресою зареєстровані та проживають [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] зареєстрована, але не проживає. Під час спілкування з`ясовано, що [PERSON] має намір розірвати шлюб з дружиною. З його слів бажає залишити свого сина [PERSON] , 2013 року народження, проживати з собою, не заперечує щодо проживання дочки [PERSON] з матір`ю. Зі слів [PERSON] його син бажає проживати з батьком. Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, серед іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту пункту 10 постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а також забезпечення державою принципу свободи шлюбу та принципу свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мають формальний характер, суперечать інтересам сторін, оскільки відповідач визнав позов, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають та вирішили розірвати шлюб, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вже зазначалося вище, представник органу опіки та піклування у судовому засіданні зазначив, що визначення місця проживання дочки [PERSON] з матір`ю, сина [PERSON] з батьком, враховуючи умови проживання дітей за адресами батьків, не призведе до порушення прав дітей. Звернув увагу, що син більш прихильний до батька. Суд бере до уваги те, що за адресою проживання матері (позивачки) для малолітньої дочки [PERSON] є всі умови для проживання, дитина має окрему кімнату, яка облаштована необхідними меблями, наявний сезонний одяг, іграшки, продукти харчування. За адресою проживання батька (відповідача) для малолітнього сина [PERSON] є також всі умови для повноцінного розвитку та виховання, сім`я проживає у квартирі, дитина має власну кімнату, яка облаштована необхідними меблями, наявний сезонний одяг, іграшки, приладдя для навчання. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи, що позивач фактично проживає з малолітньою дочкою [PERSON] , дбає про неї, яка в силу віку потребує в більшій мірі уваги матері, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, суд дійшов висновку, що проживання дочки з матір`ю буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному, так і фізичному. Зважаючи на те, що відповідач, будучи працевлаштованим, займається вихованням малолітнього сина [PERSON] , який у свою чергу прихильний до нього, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, в тому числі перебуває на його утриманні, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком чи матір`ю, не позбавляє їх права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дочки [PERSON] з матір`ю, сина [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дітей, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України на користь позивача слід стягнути 1073,60 грн.

Outcome: approved