Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Гусельникова М. О. звернувся до суду з позовом до ГУ МВС України в Запорізькій області, ГУНП в Запорізькій області в особі Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до заявлених позовних вимог представник позивача просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України: - матеріальну шкоду у розмірі 50 053 873,92 грн.; - моральну шкоду у розмірі 1 001 077,48 грн.. В обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог вказує,\~що ГУ МВС України в Запорізькій області в межах розслідування кримінального №201109 за ч.3 ст.190 КК України здійснило накладення арешту на майно [PERSON] .. В межах виконання постанови слідчого про арешт майна, 29.09.2012 р. було вилучено майновий комплекс льодовий манеж (каток), розташований за адресою: [ADDRESS] про що складений протокол. У зв`язку із набранням чинності Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року, розслідування відкритого кримінального провадження продовжилося за правилами нового процесуального кодексу у межах кримінального провадження №12012080000000004 від 22.11.2012. Надалі розслідування було завершено шляхом закриття кримінального провадження, але вилучене у позивача майно, йому повернено не було. За таких обставин, наслідки неправомірних дій правоохоронних органів, які виразилися у неналежному збереженні речових доказів вилучених в рамках проведення розслідування у кримінальній справі, а також бездіяльності у частині незабезпечення повернення позивачу вилученого майна, як власнику такого майна, на думку позивача необхідно усунути шляхом стягнення із Державного бюджету України компенсації у вигляді вартості вилученого майна, а також моральної шкоди спричиненої стражданням від позбавлення позивача його власності. Ухвалою суду від 23.07.2020 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.178). Під час підготовчого судового засідання у справі, від позивача двічі надійшли заяви про збільшення позовних вимог: Заява від 03.03.2021 за якою позивач прохав стягнути на його користь 64 466 198,58 грн. матеріальної шкоди та моральної шкоди у розмірі 1 289 323,97 грн.(т.2 а.с.66). Остання прийнята судом заява від 13.05.2021 про збільшення розміру позовних вимог, якою остаточно визначено розмір заявлених вимог: - стягнення матеріальної шкоди у розмірі 67\~347\~031,50 грн. , із яких: 1. Сума вилучених готівкових коштів у розмірі 4\~600\~105 грн. (чотири мільйони шістсот тисяч сто п`ять гривень) із яких 400 000 гривень вилучених у національній валюті та 150\~000 доларів США, що є еквівалентом 4\~200\~105 гривень. 2. Вартість зведення аналогічно вилученому спортивного льодового манежу у цінах на момент уточнення позовних вимог 62\~746\~926,50грн.; - стягнення моральної шкоди у розмірі 1 289 323,97 грн.. (т.2 а.с.135) В ході підготовчого провадження від сторін також надійшли наступні клопотання і заяви по суті спору: 20.08.2020 від ГУ ДКСУ у Запорізькій області надійшов відзив на позов із якого вбачається, що заявлена у складі позову моральна шкода не підтверджується жодними доказами. Щодо стягнення матеріальної шкоди відповідач зазначає наступне: - заявлена до стягнення вартіть грошових коштів, яка знаходилася у вилучених сейфах не відображена у змісті протоколу арешту, а відтак не доведено вилучення в ході слідства грошей; - вартість зведення льодового манежу не може бути компенсована, оскільки позивач мав змогу користуватися майном майже два роки до моменту його вилучення; - шкода у вигляді вартості вилученого майна не підлягає стягненню з Державного бюджету, оскільки майно в ході арешту було передано на відповідальне зберігання [PERSON] , а в подальшому арешт було скасовано слідчим Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, а отже у позивача існують правові підстави виключно для стягнення коштів (шкоди) із особи, яка безпідставно володіє майном, тобто [PERSON] . За таких обставин відповідач вказує на відсутність підстав для задоволення позову (т.1 а.с.184). 21.08.2020 до суду надійшов відзив від ГУНП в Запорізькій області, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки відстуній склад правопорушення у складі неправомірних дій відповідача, наявності шкоди, і причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. У відзиві зазначається, що у межах кримінального провадження №12012080000000004 позивач не отримував статусу підозрюваного або обвинуваченого, а орган поліції діяв правомірно, зокрема, виніс постанову від 21.05.2015 про скасування арешту у кримінальному провадженні, із покладенням обов`язку на [PERSON] передати вилучене майно [PERSON] , і в подальшому кримінальне провадження було закрито. Відповідач посилається на те, що Вознесенівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 03.06.2014 розпочате кримінальне провадження № 120140800600023427 за ознаками ч. 1 ст. 388 КК України щодо незаконного розпорядження майном [PERSON] , на яке у встановленому законом порядку було накладено арешт. За таких обставин відповідальність перед позивачем має нести [PERSON] . Також відповідач вважає, що факт незаконності дій ГУНП в Запорізькій області на момент ініціювання спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування - відповідним рішенням суду, а дії ГУНП незаконними не визнавалися (т.1 а.с.198). Від відповідача ГУ МВС України в Запорізькій області відзив на позовну заяву не надходив, хоча в ході судового розгляду представництво інтересів ГУНП в Запорізькій області та ГУ МВС України в Запорізькій області здійснював один представник. Однак, суд не ототожнював відзив від 18.08.2020 наданий до суду ГУНП в Запорізькій області, як поданий одночасно від двох відповідачів, оскільки зміст вступної та заключної частини відзиву вказував на представництво [PERSON] саме інтересів органу поліції, так саме зміст основних заперечень стосувався саме ГУНП в Запорізькій області, а резолютивна частину відзиву стосувалася прохання відмови у задоволенні позову [PERSON] до ГУНП в Запорізькій області. Ухвалою від 08.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті, а також залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Запорізьку обласну прокуратуру (т.3 а.с.100) 08.12.2021 до суду надійшли письмові пояснення Запорізької обласної прокуратури щодо суті спору. У них наводиться інформація про загальний хід розслідування провадження і вилучення майна. Третя особа вказує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході проведення розслідування [PERSON] про підозру не повідомлялось, запобіжний захід та заходи забезпечення кримінального провадження відносно нього не застосовувалися, статусу обвинуваченого він не мав. Орган прокуратури підкреслює відсутність усіх трьох елементів цивільної відповідальності для стягнення будь-якої шкоди на користь позивача (т.3 а.с.118) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача - ГУНП в Запорізькій області в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи Запорізької обласної прокуратури просив відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених у поясненнях на позов. Представник відповідача ГУ МВС України в Запорізькій області в судове засідання не з`явився. Причину не явки суду не повідомив, Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши доводи сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступних встановлених обставин: Слідчим управлінням ГУ МВС України в Запорізькій області 12.12.2011 на підставі заяви [PERSON] та [PERSON] порушено кримінальну справу №201109 по факту незаконного заволодіння їхнім майном. Вказану справу, зокрема, порушено відносно [PERSON] щодо вчинення ними ним злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 28.09.2012 постановою слідчого Соколенку В.М. по кримінальній справі №201109, в рамках якої розслідувався вказаний злочин, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, відповідно [PERSON] мав процесуальний статус підозрюваного по даній кримінальній справі. 28.09.2012 слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І., в порядку ст. ст. 125, 126 КПК України в редакції 1960 року, накладений арешт на усе майно підозрюваного [PERSON] , де б воно не знаходилось, а також в порядку ст. 114 КПК України в редакції 1960 року винесено доручення про накладення вказаного арешту співробітникам УБОЗ ГУМВС України в Запорізькій області. 29.09.2012 співробітниками УБОЗ ГУМВС України в Запорізькій області накладений арешт на майновий комплекс - льодовий манеж, розташований за адресою: [ADDRESS] про шо складений протокол накладення арешту від 29.09.2012 (т.1 а.с.17) Як свідчить зміст наведеного протоколу, власником вилученого майна переліченого у протоколі визначений [PERSON] . Також у протоколі відзначено, що вилучене в ході арешту майно передано на відповідальне зберігання гр. [PERSON] . 22.12.2012 відомості про злочин, досудове розслідування якого проводилося в рамках кримінальної справи №201109 внесені до ЄРДР за номером №12012080000000004, а розслідування здійснювалося СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області (т.1 а.с.25). 21.05.2015 слідчим СУ ГУМВС України в Запорізькій області Гурєєвим Я.І. винесено постанову про скасування арешту майна, перелік якого вказаний у протоколі накладення арешту від 29.09.2012. Цим рішенням слідчий також постановив вручити копію постанови [PERSON] та [PERSON] , і зобов`язав останнього передати визначене у постанові майно [PERSON] у п`ятиденний строк з моменту вручення йому копії даної постанови (т.1 а.с.218). 10.05.2017 слідчий СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Баранов\~А.О. виніс постанову про закриття кримінального провадження №12012080000000004 від 22.11.2012 за ознаками ст. 190 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину (т.1 а.с.26). 08.07.2020р. позивач звернувся до ГУНП в Запорізькій області, ГУМВС України в Запорізькій області, Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області із листами (вимоги №54, №55, №56 від 08.07.2020р.) обґрунтованими посиланням на Закон України\~"Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів дізнання,\~попереднього слідства,\~прокуратури і\~суду" із проханням повернути йому вилучене майно, а в разі неможливості відшкодувати його вартість. ГУНП в\~Запорізькій області\~та ГУМВС\~України в\~Запорізькій області не надало доказів надання відповіді [PERSON] на означені звернення (т.1 а.с.167-172). Статтями 316, 317 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України). Суду надано документи, які підтверджують належність позивачу майна, яке було вилучено 29.09.2012 в рамках арешту майна. Судом досліджено договір підряду №137/4 від 23.04.2010 укладений між [PERSON] та ТОВ\~«ДЕКОР-СВ». За його\~умовами замовник\~(ТОВ\~«ДЕКОР-СВ»)\~проводило комплекс\~робіт з\~будівництва критого\~спортивного манежу\~зі штучним\~льодовим покриттям,\~а саме:\~виконання земельних\~робіт,\~закладення фундаменту,\~електромонтажні роботи,\~прокладання мережі\~водопостачання та\~каналізації,\~будівництво внутрішніх\~та зовнішніх\~будівель,\~огородження ділянки,\~озеленення навколишньої\~території,\~встановлення опалення\~та вентиляції\~та виконання\~інших робіт,\~які необхідно\~виконати для\~будівництва льодової\~ковзанки,\~за адресою\~ [ADDRESS] . Виконання обумовлених робіт засвідчено актами приймання виконаних будівельних робіт №№1-17 (форма №КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3) за період травень-жовтень 2010 року (т.1 а.с.64, 69-166). Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів №71154 від 07.05.2010, №158 від 13.05.2010, 167 від 21.05.2010, №178 від 31.05.2010, №201 від 11.06.2010, №208 від 18.06.2010, №216 від 29.06.2010, №224 від 08.07.2010, №236 від 16.07.2010, №241 від 16.07.2010, №252 від 28.07.2010, №274 від 15.08.2010, №312 від 10.09.2010, №316 від 16.09.2010, №323 від 27.09.2010, №346 від 14.10.2010, №359 від 25.10.2010, загальна вартість будівництва будівництва критого спортивного манежу зі штучним льодовим покриттям склала 3987564,61 грн. (т.1 а.с.43-64) Як вбачається із наданих позивачем документів, допоміжне та інше обладнання для функціонування спортивного манежу зі штучним льодовим покриттям було придбано позивачем у ТОВ\~«ДЕКОР-СВ» в рамках договору поставки №26 від 23.04.2010 (т.1 а.с.34). На підтвердження виконання умов договору поставки позивачем надано рахунок-фактуру №341 від 23.04.2010, акт приймання-передачі майна від 04.06.2010р., а також квитанцію до прибуткових касових ордерів №149 від 28.04.2010, №202 від 11.06.2010 на суму 9286500,96 грн. Зміст наданих позивачем документів збігається із описом майна, яке зафіксовано у протоколі арешту від 29.09.2012 (т.1 а.с.40-44). Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів наявності права власності на повний об`єм (або частину) вилученого 29.09.2012 майна за іншими особами, в матеріалах справи не міститься. Оцінюючи в ході судового розгляду доводи представника ГУНП в Запорізькій області у частині тверджень про принадлежність вилученого 29.09.2012 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 66-В майна не [PERSON] , а безпосередньо [PERSON] , суд приходить до висновку, що відповідні доводи не заслуговують на увагу, оскільки не узгоджуються зі змістом наданих до суду документів по суті спору, а також долучених до матеріалів цивільної справи: постанови від 21.05.2015 про скасування арешту майна, постанови про оголошення в розшук по кримінальному провадженню №12014080060002427, факту прийняття постанови про закриття кримінального провадження №12012080000000004, а також безпосередньо змісту протоколу про арешт майна від 29.09.2012, з яких вбачається, що слідчі органи які проводили розслідування кримінальної справи №201109 та кримінального провадження №12012080000000004, так і органи прокуратури які здійснювали нагляд і процесуальне керівництво за ходом проведення досудового розслідування (фактично погоджуючи відповідні рішення слідчих), визнавали факт належності вилученого 29.09.2012 за адресою: [ADDRESS] майна саме [PERSON] .. Доказів належності вилученого майна іншій особі, відмінній від [PERSON] , у матеріалах справи не міститься. Також відповідні доводи відповідача спростовуються показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтверджували обізнаність про будівництво об`єкта засобами залученими позивачем, за його кошт, і під його контролем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що власником усього майна вилученого (арештованого) 29.09.2012 за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] .. Досліджуючи питання виконання [PERSON] постанови про скасування арешту, у частині повернення вилученого 29.09.2012 майна [PERSON] , судом встановлено наступне. Виходячи зі змісту показань наданих слідчому з ОВС СУ ГУМВС України в Запорізькій області Гурєєву Я.І. в ході додаткового допиту (протокол від 27.05.2015), [PERSON] був ознайомлений зі змістом постанови від 21.05.2015 про скасування арешту майна (т.1 а.с.221). Як встановлено судом, у зв`язку із невиконанням [PERSON] постанови про скасування арешту майна у частині повернення вилученого майна [PERSON] , слідчим відділенням Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП 03.06.2014 розпочато кримінальне провадження №12014080060002427 за ознаками ч. 1 ст. 388 КК України щодо незаконного розпорядження майном [PERSON] , на яке у встановленому законом порядку було накладено арешт. Із пояснень наданих представником ГУНП в Запорізькій області та ГУМВС України в Запорізькій області, станом на моменту судового розгляду цієї цивільної справи досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014080060002427 зупинено через те, що підозрюваний [PERSON] переховується від слідства і знаходиться в розшуку (т.1 а.с.225). Станом на момент ухвалення судового рішення у справі, [PERSON] у реєстрі «Осіб, які переховуються від органів влади» за даними розшуку Міністерства внутрішніх справ не значиться, у чому суд особисто переконався переглянувши загальнодоступний відкритий портал https://wanted.mvs.gov.ua/. Досліджуючи питання повернення позивачу, як власнику тимчасово вилученого майна, суд приходить до висновку, що майно вилучене 29.09.2012 за адресою: [ADDRESS] до актуального моменту не було повернено [PERSON] ані співробітниками ГУМВС України в Запорізькій області, ані слідчими ГУНП в Запорізькій області, ані іншими особами, в тому числі [PERSON] .. Відповідачі відповідної обставини не заперечували, і не спростовували. За таких обставин суд приходить до висновку, про протиправний характер втручання у права позивача на мирне володіння своїм майном, шляхом позбавлення власника такого майна. Досліджуючи обставини настання негативних наслідків для Позивача, у вигляді втрати вилученого майна, в тому числі наявності/відсутності складу деліктного зобов`язання у спірних правовідносинах суд враховує наступне: Відповідно до ст. 5 КПК України в редакції 1960р. (яка діяла на час виникнення спірних взаємовідносин), міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Згідно статті 79 КПК України від 1960р., яка діяла у момент вилучення у позивача майна визначала таке: речові докази повинні бути уважно оглянуті, по можливості сфотографовані, докладно описані в протоколі огляду і приєднані до справи постановою особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора або ухвалою суду. Речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації. Єдині правила вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів, цінностей та іншого майна на стадії дізнання, досудового слідства і судового розгляду, а також порядок виконання рішень органів досудового слідства, дізнання і суду щодо речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна визначаються Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010р. №51/401/649/471/23/125 (далі Інструкція №51/401/649/471/23/125). Пункт 13 Інструкції №51/401/649/471/23/125 регламентує: речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол. Згідно пункту 86 Інструкції №51/401/649/471/23/125: у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки. Статтею 8 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України. За змістом статті 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність процесуальних дій. Відповідно до частини 2 статті 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У пункті 4 ч.1 ст. 169 КПК України вказано, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у разі скасування арешту. Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасового вилученого майна під час кримінального провадження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104 передбачає, перевірку стану та умов зберігання речових доказів (пункт 16). Згідно пункту 5 вищевказаного порядку - умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Отже, з аналізу вище вказаних вимог чинного законодавства, слід дійти висновку, що обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та негайно повернути прямо передбачений чинним законодавством. У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява N 29979/04) було сформульовано висновки відповідно до яких Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119). Відповідно до правового висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 22.04.2021 по справі 904/1017/20: обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та негайно повернути особі, у якої воно було вилучено, прямо передбачений чинним законодавством. Дії (бездіяльність) органу досудового розслідування щодо незабезпечення збереження вилученого у позивача майна у визначеному законодавством порядку та неповернення майна протягом тривалого часу свідчать про невиконання відповідачем покладеного на цей орган законом обов`язку щодо забезпечення схоронності тимчасово вилученого майна. Аналогічні правові висновки містяться у й постанові Верховного Суду від 02.02.2022 по справі №911/448/21. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати деяких необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (справа "Броньовський проти Польщі", заява №31443/96, п. 143). Таким чином, під час здійснення слідства у кримінальній справі №201109 та кримінальному провадженні №12012080000000004 ГУ МВС України в Запорізькій області, а також ГУНП в Запорізькій області, в особі власного відокремленого підрозділу Вознесенівського управління поліції Дніпровського ВП були відповідальними особами за збереження речових доказів, і мали перед позивачем зобов`язання із повернення майна власнику, як у разі скасування арешту майна, так і у випадку закриття кримінального провадження. За встановленого факту завдання позивачу шкоди внаслідок неповернення майна, а також неправомірних дій відповідачів правоохоронних органів щодо незабезпечення належного збереження вилученого майна, що призвело до негативних наслідків, які зазнав позивач, у вигляді неможливості повернення йому майна (фактично втрати вилученого майна), в діях слідчих органів вбачається прямий наслідковий зв`язок між діяльністю слідчих та негативних наслідків, яких зазнав позивач. Крім того, відповідачі ГУМВС України в Запорізькій області та ГУНП в Запорізькій області, а також третя особа, висловлюючи заперечення щодо позову вказували на відсутність у позивача будь-якого процесуального статусу, зокрема, підозрюваного, у зв`язку з чим до останнього не можуть бути застосовані положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". Наполягали, що у кримінальному провадженні №12012080000000004 [PERSON] про підозру не повідомлялося, запобіжний захід та заходи забезпечення кримінального провадження відносно нього не застосовувалися. Однак, із такими доводами відповідачів щодо відсутності статусу підозрюваного погодитися не можна з наступних підстав: Згідно п.2 ч.1 ст. 43-1 КПК України 1960 року, підозрюваним визнається: особа, до якої застосовано запобіжний захід до винесення постанови про притягнення її як обвинуваченого. Одним із запобіжних заходів, які були передбачені за КПК України 1960 року (стаття 149) є підписка про невиїзд. Із постанови про скасування арешту від 21.05.2015 слідчого з ОВС СУ ГУМВС України в Запорізькій області Гурєєва Я.І. вбачається наступне: «28.09.2012 постановою слідчого Соколенку В.М. по кримінальній справі №201109, в рамках якої розслідувався вказаний злочин, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, відповідно [PERSON] мав процесуальний статус підозрюваного по даній кримінальній справі» (т.1 а.с.218). Доказів зміни чи скасування відповідного запобіжного заходу матеріали цивільної справи не містять. Відповідно до п.9 Розділу XІ КПК України 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи із обставин цієї справи, є підстави для висновку, що [PERSON] з 28 вересня 2012 року до 10 травня 2017 року (момент закриття кримінального провадження №12012080000000004) перебував під слідством у статусі підозрюваного у зв`язку із застосуванням щодо нього запобіжного заходу - письмового зобов`язання не відлучатися без дозволу слідчого з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження (підписка про невиїзд). Суд дійшов до такого висновку з урахуванням підходу застосованого Верховним Судом у постанові від 17.11.2021 по справі №554/4547/20. Також суд враховує правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 26.09.2018 по справі №700/304/16-ц: підписка про невиїзд є найбільш поширеним запобіжним заходом (процесуальною дією) і суттєво обмежує право громадян на зміну місця проживання, а тому відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає такій особі право на відшкодування шкоди на підставі цього закону. Тобто, норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягають застосуванню по відношенню до [PERSON] , як такого, що мав процесуальний статус підозрюваного під час розслідування кримінальної справи №201109 та під час слідства у кримінальному провадженні №12012080000000004. Також, відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 8 Конституції України унормовано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Стаття 5 Закону України «Про міліцію» (яка була чинна на момент винесення постанови про скасування арешту майна у кримінальному провадженні) визначала наступне: міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. У разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, та/або її представники (родичі, захисник) можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. Вимогами Закону України «Про Національну поліцію» (стаття 19) визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (далі по тексту - Закон). Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Стаття 2 Закону визначає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; Згідно пункту 2 статті 3 Закону, громадянинові відшкодовується майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Стаття 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У відповідності до пункту 62 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010р. №51/401/649/471/23/125: особам, щодо яких провадження у справах закрито за реабілітуючими підставами на стадії досудового розслідування, повернення вилученого у них майна і цінностей проводиться у порядку, передбаченому Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженим наказами Міністерства юстиції України N 6/5. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням. Виходячи з наведеного, обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. У пункті 7 Положення визначено, що відповідно до ст.3 Закону 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягають: майно вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; моральна шкода. Матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо [PERSON] передбаченого статтею 11 Закону про відшкодування шкоди обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак, зазначені обставини не є підставою для відмови судом у захисті його порушеного права. Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі закриття кримінального провадження здійснює суд. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України). У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Викладене дає підстави суду для висновку, що [PERSON] набув право на відшкодування йому шкоди визначеної статтею 3 Закону у вигляді вартості майна, яке було вилучене органами слідства, і яке не було повернено. Відповідно до заявлених позовних вимог заявлена сума матеріальної шкоди має декілька складових. 1) Сума вилучених готівкових коштів, які знаходилися у вилучених сейфах: у розмірі 4\~600\~105 грн. (чотири мільйони шістсот тисяч сто п`ять гривень) із яких 400 000 гривень вилучених у національній валюті та вилучених в іноземній валюті 150\~000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, що є еквівалентом 4\~200\~105 гривень. 2) Вартість зведення (аналогічно вилученому) спортивного льодового манежу у цінах на момент розгляду позову 62\~746\~926,50грн. (шістдесят два мільйони сімсот сорок шість тисяч дев`ятсот двадцять шість гривень 50 коп.); Досліджуючи питання стягнення на користь позивача суми грошових коштів, як таких, що знаходилися у сейфах, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині з наступних підстав: Стаття 126 КПК України у редакції 1960 визначала, що майно, на яке накладено арешт описується. Пункт 7 Інструкції №51/401/649/471/23/125 регламентує: про вилучення майна, на яке для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації накладено арешт, складається окремий протокол, у порядку, передбаченому чинним кримінально-процесуальним законодавством. При цьому все майно, яке вилучається описується. Згідно пункту 29 Інструкції №51/401/649/471/23/125, після вилучення грошових коштів, що не є речовими доказами, і проведення з ними необхідних слідчих та інших дій для визначення їх значення для розслідуваної кримінальної справи слідчий, співробітник дізнання у встановлений законом строк здає їх разом з описом цінностей із зазначенням найменування та номіналу, номерів банкнот та документів, що підтверджують факти вилучення, у касу фінансово-господарського підрозділу того органу. який проводить досудове слідство або дізнання, попередньо зареєструвавши їх у книзі обліку речових доказів. Касир видає слідчому або працівнику органу дізнання відповідний документ про прийняття вилучених грошових коштів на зберігання. Судом досліджено протокол накладення арешту від 29.09.2012р. У описі вилучених предметів хоча і міститься згадка двох сейфів, однак, будь-якої інформації про вилучення 29.09.2012 ще і грошових коштів, окремо або разом із сейфами, матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Поданими позивачем доказами, не доведено вилучення 29.09.2012 в ході проведення слідчої дії із арешту майна за адресою: [ADDRESS] готівкових коштів у розмірі 400 000 гривень та 150\~000 доларів США. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. У питанні визначення вартості вилученого спортивного (льодового) манежу суд виходить із наступного: Оскільки повернення спортивного (льодового) манежу позивачу в натурі не можливе, у зв`язку із втратою, актуальним питанням під час вирішення спору є визначення вартості вилученого майна. Позивач в обґрунтування вимог в цій частині зазначає, що вартість спортивного манежу зі штучним льодовим покриттям станом на момент вилучення, і станом на момент розгляду судом цієї справи відрізняється, із чим суд безумовно погоджується. Первісна редакція позову визначала суму до стягнення за закупівельною ціною зведення та облаштування до робочого стану спортивного (льодового) манежу. Виходячи зі змісту протоколу арешту від 29.09.2012, одержаних в ході судового розгляду показань від свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку, що доводи позивача про вилучення не речей із приміщення, а безпосередньо об`єкту льодового манежу, включаючи наявні у ньому предмети і речі, знайшли своє підтвердження. Тобто, ГУ МВС України в Запорізькій області фактично вилучило функціонуючий об`єкт забезпечений усім необхідним обладнанням для надання відвідувачам розважальних послуг у вигляді катання на льодовій ковзанці, у зв`язку з чим, позивач заслуговує на компенсацію у вигляді вартості зведення аналогічного (подібного) за функціоналом об`єкту на базі наявних документів. Суд погоджується з тим, що первісні вихідні дані для розрахунку матеріальної шкоди мають бути узяті із правочинів, на підставі яких спортивний (льодовий)\~манеж був побудований і функціонував. Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів №71154 від 07.05.2010, №158 від 13.05.2010, 167 від 21.05.2010, №178 від 31.05.2010, №201 від 11.06.2010, №208 від 18.06.2010, №216 від 29.06.2010, №224 від 08.07.2010, №236 від 16.07.2010, №241 від 16.07.2010, №252 від 28.07.2010, №274 від 15.08.2010, №312 від 10.09.2010, №316 від 16.09.2010, №323 від 27.09.2010, №346 від 14.10.2010, №359 від 25.10.2010, загальна вартість будівництва будівництва критого спортивного манежу зі штучним льодовим покриттям по договору №137/4 від 23.04.2010 склала 3987564,61 грн. Обладнання, яке було вилучено у ході арешту майна 29.09.2012, відповідало номенклатурі товару, який був поставлений відповідачу в рамках договору №26 від 23.04.2010р. Набуття у власній позивача товару відбулося за 9286500,96 грн. (згідно прибуткових касових ордерів №149 від 28.04.2010, №202 від 11.06.2010). Статтею 22 ЦК України унормовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У статті 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено наступне: відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не зберіглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю (ч.2 ст. 4 Закону). Враховуючи тривале обмеження прав позивача органами слідства, знецінення національної валюти внаслідок інфляційних процесів та інших факторів, компенсація позивачу витрат на зведення спортивного (льодового) манежу у цінах 2010 року, не призведе до поновлення його прав. За таких обставин позивач має право на одержання справедливої сатисфакції з боку держави шляхом одержання компенсації вартості рівноцінних втрат станом на теперішній момент. Суд вважає належним і допустимим доказом лист ТОВ БК «АМІРА» від 24.02.2021 №1-02/21 з якого вбачається, що з аналізу договору поставки обладнання для критого спортивного манежу зі штучним льодовим покриттям №26 від 23.04.2010р. між ТОВ «ДЕКОР-СВ» та [PERSON] , ціни вказані в договорі були актуальними на момент його укладання, а саме на квітень 2010 року. Без обладнання льодової ковзанки обладнанням визначеним у рахунку-фактурі №341 від 23.04.2010р. його робота була б неможлива. Постачання обладнання визначеного договором неможливе, у зв`язку із зняттям його з виробництва. ТОВ БК «АМІРА» склало порівняльну таблицю, в якій вказані актуальні аналоги моделей обладнання та їх актуальну вартість станом на момент надання відповіді у розмірі 45 768 290,50грн. (т.2 а.с.71-78). Із інформації наданої ТОВ «НАСТРОЙ» (лист вих.№36 від 05.05.2021р) в цінах на 23.04.2021р. сума вартості будівельних робіт по об`єкту критий спортивний манеж зі штучним льодовим покриттям розрахована на базі вихідних даних кошторисної документації по договору підряду №137/4 від 23.04.2010р. складає 16 978 636,00 грн. У матеріалах справи міститься кошторисна документація із відповідними розрахунками на цю суму (т.2 а.с.149 т.3 а.с.72). Розмір матеріальної шкоди позивачем обґрунтовано належними та допустимими доказами, у свою чергу відповідачами жодним чином не спростований. Заперечень відповідачів щодо розміру шкоди, контррозрахунків не надходило, клопотань про призначення експертиз не заявлялося. За таких, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача суми матеріальної шкоди у розмірі 62 746 926,50грн. (45 768 290,50 + 16 978 636,00). Також (з урахуванням останніх уточнень позову), позивач прохав стягнути моральну шкоди у розмірі 1 346 940,63 грн. Позивач визначив моральну шкоду на рівні 2% від суми заподіяної матеріальної шкоди, у зв`язку з відсутністю нормативів, якими врегульовано питання визначення грошової форми заподіяної моральної шкоди. Позов у цій частині мотивований тим, що внаслідок безпідставно вилучення, утримання, та неповернення позивачу належного йому майна, орган досудового розслідування позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім`ї на життя. Через неповернення льодової ковзанки, позивач втратив душевний спокій, перебуває у пригніченому та психологічно дискомфортному стані, позбавлений засобів для забезпечення належного рівня життя своєї сім`ї. Позивачу нанесено шкоду професійній репутації, оскільки щодо нього сформовано негативну суспільну оцінку його ділових і професійних якостей. Негативний вплив на психічний стан відіграло тривалість порушення прав позивача, неможливість повернення спортивного манежу у тому ж стані, в якому його було вилучено, тривалість докладених зусиль для його побудови, а також обсяг необхідних зусиль для будівництва та розміщення нового спортивного манежу із льодовою ковзанкою. Згідно пункту 5 статті 3 Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Окрім цієї норми, у питанні стягнення моральної шкоди підлягають застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст.23,1167,1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 3 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. У постанові №464/3789/17 від 10.04.2019 року Верховний суд зазначив, що судам слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.\~ Порушення такого нематеріального блага, як гідність особистості, шляхом порушення прав особи державними службовцями, співробітниками міліції і поліції, неодмінно викликає порушення гарантованих Конституцією України прав і свобод людини. Суд вважає доведеним сам факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок втрати правоохоронними органами належного йому майна, оскільки протягом всього часу протиправного позбавлення [PERSON] права на розпорядження майном (починаючи з дати скасування арешту 21.05.2015 по теперішній момент), він був позбавлений можливості вести звичайне життя, втрату бізнес-об`єкту, і як наслідок центру життєвих інтересів і роботи, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Однак, заявлена до компенсації сума моральної шкоди є на переконання суду завищеною. У п. 52 рішення ЄСПЛ у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 вказано: порушення прав заявника, який зазнав моральної шкоди, не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Відповідно до статті 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Стаття 13 Закону визначає таке: питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пункт 17 Порядку визначає таке: передбачене частиною 5 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, діюче законодавство регламентує порядок компенсації позивачам моральної шкоди гарантованим мінімумом виключно за такою підставою як перебування під слідством чи судом (не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом), однак, ані Закон, ані Положення, не обмежують випадки стягнення моральної шкоди виключно таким мотивом як «перебування під слідством і судом». В постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. У зв`язку з тим, що предметом позову є інші підстави визначені статтями 1-2 Закону, і в даному випадку інтереси позивача порушувалися у період з 21.05.2015 (дати скасування арешту майна) по момент прийняття рішення (тобто проміжок більший, ніж перебування під слідством, оскільки поновлення права позивача на мирне володіння майном не відбулося ані з моментом скасування арешту майна, ані з моментом закриття кримінального провадження) суд приходить до висновку до необхідності застосування аналогії методу закріпленого у ст. 13 Закону визначення моральної шкоди у кратному розмірі за відповідний період, який складає 94 повних місяці. (станом на 27.03.2023) Мінімальний розмір моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням особи під слідством і судом повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної на час ухвалення судового рішення, йдеться також у висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2021 у справі №401/2949/19. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6700 гривень. Визначаючи розмір морального відшкодування, суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, знаходження позивача тривалий час у підвішеному стані без можливості вільного розпоряджатися своїм майном, здійснювати підприємницьку діяльність, забезпечувати себе і сім`ю, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 629800 грн., яка визначена із розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати встановленої законодавством на момент відшкодування за кожен місяць протиправного позбавлення позивача спортивного (льодового) манежу. Суд зазначає, що вказаний розмір достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до його збагачення. Також суд враховує наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, постановою Кабінету Міністрів України 15 квітня 2015 року №215 центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів па підставі рішення суду. Рішенням суду кошти стягуються не безпосередньо з Державної казначейської служби України, а з рахунку державного бюджету шляхом списання їх Державною казначейською службою України, що відповідає п.4 Положення про ДКСУ та п. 3 Порядку виконання рішень стягнення коштів державного га місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Таким чином, оскільки відповідачем у справі є держава, яка бере участь через спеціальний орган влади, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Враховуючи вищевикладене,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги підлягають\~частковому задоволенню,\~а саме: з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 62\~746\~926 грн. 50 коп. та моральна шкода в розмірі 629 800 грн.. В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Outcome: partial