Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що кімната [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради на підставі договору дарування нежитлової будівлі від 23 березня 2015 року, який укладений між ПАТ «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського», а КП «Жилсервіс-5» ДМР є балансоутримувачем вищезазначеного будинку. Під час перевірки житлового фонду був встановлений факт незаконного вселення відповідача в кімнату №14. Відповідач був зареєстрований з 21 квітня 2016 року у спірній кімнаті на підставі договору відповідального зберігання від 21 квітня 2016 року, відповідно до п. 2.13 якого повинен повернути майно депоненту по першій вимозі в семиденний строк. Відповідачу 06 квітня 2020 року було повідомлено щодо розірвання договору про відповідальне зберігання та повернення спірної кімнати, але відповідач від отримання повідомлення відмовився, про що складено відповідний акт. Вказує, що факт проживання в приміщенні без законних підстав підтверджується відповіддю ПАТ «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» на адвокатський запит, що ордер на отримання приміщення відповідач не отримував та не працював на підприємстві в період 2014-2015 роки, та актами комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР від 16 травня 2019 року, 12 січня 2021 року, 02 квітня 2021 року щодо самоправного зайняття спірної кімнати. Вказує, що відповідач самоправно зайняв жиле приміщення, ніколи не набував право користування ним у встановленому законом порядку, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення за ч. 3 ст. 116 ЖК України у будь-який момент, до втрати будівлею статусу гуртожитку (як тимчасового помешкання для відповідної категорії осіб). На підставі викладеного звернувся до суду з цим позовом, в якому просив постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] , та виселити [PERSON] з незаконно зайнятої вищевказаної кімнати, а також покласти судові витрати на відповідача. 02 вересня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2022 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради інформаційну довідку щодо реєстрації місця проживання або перебування громадянина України [PERSON] , [INFO] . 12 жовтня 2022 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті та визнано обов`язковою явку представника третьої особи - КП «Жилсервіс-5». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року задоволено клопотання представника позивача Недосвітної С.В. про витребування у КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради належним чином завірений Акт про відмову [PERSON] від отримання повідомлення від 06 квітня 2020 року стосовно розірвання договору про відповідальне зберігання. Представник позивача надала суду заяву в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити та долучила додаткові документи на підтвердження позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, які повернулись до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення чи розгляд справи без його участі не надав, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Представник третьої особи - КП «Жилсервіс-5» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі не надав. 29 березня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є кімната № [NUMBER] у гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору дарування нежитлової будівлі від 23 березня 2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. та зареєстровано в реєстрі за №216, ПАТ «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» передало у власність Дніпропетровській міській раді безоплатно нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: будівлі гуртожитку, санаторію профілакторію літ. А-5 з підвалом літ. під А-5, надбудовою літ. над А-5, прибудовою літ. А1-1, загальною площею 7 388,6 кв. м, вхід в підвал літ. а-1, вхід в підвал літ. а2-1, ганок літ. а1, ганок літ. а2, ганок літ. а3, ганок літ. а4, приямок літ. а7, вхід в підвал літ. а8, №1-4, І - споруди, та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 35292521 від 23 березня 2015 року право власності на вищезазначене нерухоме майно зареєстровано за Дніпропетровською міською радою (а. с. 11-13). З наявного в матеріалах договору відповідального зберігання (з правом користування) вбачається, що КП «Жилсервіс-5» ДМР передало у відповідальне зберігання [PERSON] кімнату [ADDRESS] , що належить на праві власності територіальній громаді міста Дніпра і закріплена за КП «Жилсервіс-5» ДМР на праві оперативного управління. Актом прийому-передачі майна від 21 квітня 2016 року було зафіксовано передачу від КП «Жилсервіс-5» ДМР до [PERSON] вищезазначеного житлового приміщення в задовільному стані і здатному для використання за призначенням (а. с. 18). В матеріалах справи також наявна довідка №339 від 05 лютого 2020 року, яка видана КП «Жилсервіс-5» ДМР [PERSON] про те, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 21 квітня 2016 року (а. с. 23), що також підтверджується відміткою в паспорті [PERSON] про його реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою (а. с. 21). Крім того, довідкою КП «Жилсервіс-5» ДМР від 05 лютого 2020 року підтверджується, що в КП «Жилсервіс-5» ДМР в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] № [NUMBER] з 01 травня 2016 року, дійсний на теперішіній час (а. с. 10). Разом з тим, судом встановлено, що згідно відповіді ПрАТ «ДМЗ» №107/472 від 24 лютого 2021 року ПАТ «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» [PERSON] не надавався ордер на отримання приміщення в нежитловій будівлі по [ADDRESS] (а. с. 19). Матеріалами справи також підтверджено, що з відповіді КП «Жилсервіс-5» ДМР №751 від 19 липня 2022 року вбачається, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] передано на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР від ПАТ «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» з 01 липня 2015 року згідно рішення міської ради №26/45 від 25 грудня 2013 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста гуртожитків за адресами: [ADDRESS] (а. с. 95). Пунктом 2.1.3. договору відповідального зберігання встановлено, що одним з обов`язків відповідача за договором є його зобов`язання повернути майно депоненту при першій вимозі в семиденний термін. Як вбачається з повідомлення стосовно розірвання договору про відповідальне зберігання №156/1 від 06 квітня 2020 року [PERSON] було повідомлено про те, що у КП «Жилсервіс-5» ДМР відпала необхідність у відповідальному зберіганні кімнати [ADDRESS] , яка знаходилась у нього відповідно до договору відповідального зберігання (з правом користування) від 21 квітня 2016 року, та повідомлено його про необхідність відповідно до п. 2.1.3 договору повернути майно (кімнату) в семиденний термін до 16 квітня 2020 року (а. с. 22). Однак, вбачається із зазначеного повідомлення, що [PERSON] від отримання повідомлення відмовився, про що складено акт. Судом встановлено, що 06 квітня 2020 року комісією КП «Жилсервіс-5» ДМР було складено акт про те, що було проведено обстеження за адресою: [ADDRESS] та зафіксовано, що при врученні повідомлення мешканець кімнати №14 [PERSON] від отримання будь-яких документів відмовився (а. с. 156). Надані позивачем акти комісії КП Жилсервіс-5» ДМР від 16 травня 2019 року, 12 січня 2021 року, 02 квітня 2021 року (а. с. 7-9) містять інформацію про те, що під час перевірки кімнати [ADDRESS] [PERSON] встановлено факт самоправного без будь-яких законних підстав захоплення вказаної кімнати. Також в матеріалах справи наявний акт комісії КП Жилсервіс-5» ДМР від 18 липня 2022 року, яким встановлено, що мешканець кімнати [ADDRESS] - [PERSON] самоправно захопив кімнату, де знаходяться речі сторонніх осіб та періодично перебувають сторонні особи, та не надає доступ представникам КП Жилсервіс-5» ДМР (а. с. 96). Крім того, долучений до матеріалів справи акт комісії КП Жилсервіс-5» ДМР від 31 січня 2023 року містить інформацію, що [PERSON] періодично з`являється за адресою: [ADDRESS] . Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно із ч. 1 ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном. Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов це позов власника (наймача, члена сім`ї наймача), який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. За змістом ст. ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. ст. 936-938 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 ЦК України. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Положеннями ст. 944 ЦК України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі. Нормою ст. 949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Відповідно до ст. 953 ЦК України Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Положеннями ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. ст. 128-130 ЖК України, п.8 розділу І, п.1 розділу ІІ, п.1 розділу ІІІ Положення про гуртожитки порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Користування жилою площею у гуртожитках державної та комунальної форми власності здійснюється виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. Аналогічні норми містяться в п.п. 5-7 Примірного положення про гуртожитки, ст.1-1 п.п. 8, 14 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Положеннями ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такою, що самоуправно зайняла жиле приміщення, вважається особа, яка вселилася в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. Виселення цієї особи пов`язано з відсутністю у неї законних підстав для зайняття жилої площі. З вищенаведеної норми права слідує, що особа, яка самоправно, тобто без належних підстав та всупереч волі власника (наймача) житла зайняла житлове приміщення, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Це відбувається не у зв`язку із припиненням права на житло, оскільки воно не виникло, а у зв`язку із законодавчою відмовою у визнанні права на зайняте приміщення. Статтею 41 Конституції України закріплено можливість громадян користуватися об`єктами права державної та комунальної власності для задоволення своїх потреб, однак, відповідно до закону. Як встановлено в ході розгляду справи, ордер на отримання спірної кімнати у гуртожитку відповідачу не надавався, договір найму спірної кімнати між сторонами також не укладався. При цьому, судом також встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору відповідального зберігання, за умовами якого відповідач повинен повернути надане йому на зберігання майно при першій вимозі. Крім того, суду було надані докази повідомлення відповідача про необхідність виконання умов вищезазначеного договору так само надані докази його відмови від отримання такого повідомлення. Тобто, судом встановлено, що фактично на час звернення розгляду справи відповідач самоправно займає жиле приміщення та ніколи не набував право користування кімнатою у гуртожитку у встановленому законом порядку, а лише отримав спірну кімнату по договору відповідального зберігання, за яким встановлено строк зберігання та строк дії договору - 12 місяців (п. п. 1.4, 6.1. договору), та зобов`язання щодо повернення майна депоненту по першій вимозі у семиденний термін (п. 2.1.3. договору), який також настав. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом вказаної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №372/808/19 сформував правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини справи, судом встановлено, що відповідач проживає у приміщенні гуртожитку без будь-яких законних підстав, а матеріали справи не містять доказів протилежного. Крім того, судом не встановлено будь-яких законних підстав проживання відповідача у спірному приміщенні гуртожитку, не встановлено наявності права відповідача на проживання в ньому. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач проживає у спірній квартирі без правових підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 4 540 грн., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

Outcome: approved