Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора; [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позов обґрунтовано тим, що 23.08.1980 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблений відповідний запис №2843 від 23.08.1980 року. [INFO] [PERSON] помер, та після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило: частки житлового будинку [ADDRESS] , під літ. А, цегла, житловою площею 31,70 кв.м., з надвірними будівлями: погріб під літ. Г, спорудження №1-3, 1; частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:75:285:0004, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Спадкоємцями першої черги були [PERSON] та його мати [PERSON] , [INFO] . Після вступу у спадщину, кожен зі спадкоємців отримав по частки права на спадщину за законом. 10 липня 2003 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті вона заповіла в рівних долях [PERSON] та рідній сестрі [PERSON] все майно, що їй належало на день смерті. 19 травня 2019 року помирає [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації смерті головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний запис №8522. Після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло: частини житлового будинку під [ADDRESS] , під літ. А, цегла, житловою площею 31,70 кв.м., з надвірними будівлями: погріб під літ. Г, спорудження №1-3, 1; частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:75:285:0004, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. У встановлений законом строк, позивач разом з [PERSON] звернулись до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини. Проте, позивачу було повідомлено, що існує заповіт на ім`я іншої особи, який 15.04.2016 року [PERSON] склала на ім`я [PERSON] . Позивачем зазначено, що [PERSON] в останні роки страждала віковим склерозом, не сприймала дійсних подій, внаслідок чого протягом тривалого часу і до дня смерті, вона перебувала на обліку у невропатолога та психіатра. Таким чином, позивач вважає, що остання не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019 року справу передано для розгляду головуючому судді Коваль О.А. (том.1, а.с. 29). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання (том 1, а.с. 31). 13.02.2020 року від відповідача - [PERSON] до Святошинського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо наявності підстав для задоволення позову (том 1, а.с. 41-43). 13.02.2020 року від відповідача - [PERSON] до Святошинського районного суду м. Києва надійшов зустрічний позов про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (том. 1, а.с. 59-61). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року (головуючий суддя Коваль О.А) розглянуто заяву [PERSON] щодо забезпечення позову, за результатами якої, заборонено державному нотаріусу Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори вчиняти нотаріальні дії щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] згідно складеного нею15.04.2016 року заповіту (том 1, а.с. 89). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року (головуючий суддя Коваль О.А) зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху (том 1, а.с. 158). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року (головуючий суддя Коваль О.А) витребувано у Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Окрім того, призначено по даній справі судово-психіатричну (посмертну) експертизу, для визначення стану здоров`я спадкодавця. Закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду (том 1, а.с. 159-160). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року (головуючий суддя Коваль О.А) зустрічну позовну заяву [PERSON] повернуто останній (том 1, а.с. 181). 13.04.2021 року до Святошинського районного суду м. Києва від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] (том 1, а.с. 193-248). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.12.2021 року (головуючий суддя Коваль О.А) відновлено провадження у справі (том 2, а.с. 15). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2022 року (головуючий суддя Коваль О.А) призначено по даній справі судово-психіатричну (посмертну) експертизу, для визначення стану здоров`я спадкодавця (том 2, а.с. 34). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2022 року справу передано для розгляду головуючому судді Ключнику А.С. (том 2, а.с. 61-62). 05 січня 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов висновок експертів (том 2, а.с. 69-80). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2022 року (головуючий суддя Ключник А.С.) поновлено провадження у справі та викликано учасників судового процесу у судове засідання для розгляду справи по суті (том 2, а.с. 81). У судовому засіданні 14.03.2023 року позивач та його представник адвокат Лавренчук М.І. заявили клопотання щодо проведення у справі повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи, для визначення стану здоров`я спадкодавця, оскільки вважають, що висновок експертів не в повній мірі відображає обставини стану здоров`я спадкодавця. Відповідач та її представник - адвокат Литвинчук О.І. у судовому засіданні 14.03.2023 року заперечували щодо призначення повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи, для визначення стану здоров`я спадкодавця, оскільки такими діями позивач намагається затягнути розгляд справи, а сам висновок є чітким та зрозумілим. Ухвалою суду із занесенням до журналу судового засідання відхилено клопотання представника позивача щодо проведення повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи, для визначення стану здоров`я спадкодавця, оскільки матеріали справи містять висновок щодо стану здоров`я спадкодавця. У судовому засіданні 14.03.2023 року позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позову, зазначивши на його необґрунтованості. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомляли. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 15.04.2016 року [PERSON] , [INFO] на випадок її смерті склала заповіт на ім`я [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого, вона заповіла все майно, що їй належало на день смерті [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с. 44). 19 травня 2019 року помирає [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації смерті головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний запис №8522. Після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло: частини житлового будинку під [ADDRESS] , під літ. А, цегла, житловою площею 31,70 кв.м., з надвірними будівлями: погріб під літ. Г, спорудження №1-3, 1; частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:75:285:0004, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. У встановлений законом строк, позивач разом з [PERSON] звернулись до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини. Проте, позивачу було повідомлено, що існує заповіт на ім`я іншої особи, який 15.04.2016 року [PERSON] склала на ім`я [PERSON] (том 1, а.с. 193-248 копії матеріалів спадкової справи). 05 січня 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов висновок експертів Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» згідно якого [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час складання та підписання спірного заповіту на ім`я [PERSON] , посвідченого 15.04.2016 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 2, а.с. 69-80). Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Згідно з положеннями статті 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту, як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 - 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ПВСУ №7 від 30.05.2008 року), - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Відповідно до положень ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши докази, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, відповідно до вимог законодавства. Заповіт містить відомості про встановлення нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори особи заповідача та перевірено його дієздатність (том 1, а.с. 44). У своїй позовній заяві Позивачка просить визнати заповіт недійсним зважаючи на те, що нотаріально посвідчений заповіт, який нею оскаржується, складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій. Згідно статті 1257 ЦК України підставами для визнання заповіту недійсним передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 204 ЦК України закріплюється презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Системний аналіз ЦК України свідчить, що підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, - підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у по справі №6-131цс14. Відповідно до п.18 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року, - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив відсутність належних та допустимих доказів, які підтверджують, що спадкодавець на момент укладення заповіту, через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підставі викладеного суд вважає, що з наявних матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] , [INFO] на час складання заповіту 15.04.2016 року перебувала у стані, який спричинив те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій. Тому суд доходить висновку, що спадкодавець був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту. Доводи позивача, щодо відсутності усвідомлення спадкодавця на момент вчинення оспорюваного правочину значення своїх дій, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами дослідженими судом в судовому засіданні. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed