Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 13.12.2022 позивач при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24» дізнався про те, що з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» був здійснений платіж на користь відповідача [PERSON] на суму 15\~075,38 грн. Кошти були зараховані на картковий рахунок відкритий на ім`я [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] , згідно квитанції №\~Р24А67472482187146051505 від 24.05.2019, призначення платежу «Перевод на карту ПриватБанка», відправник [PERSON] (ІПН [NUMBER] ). Даний платіж позивачем був помилково перерахований через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток «Приват24») АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок відповідача. Позивач планував перерахувати кошти на власний картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» №\~ [NUMBER] з призначенням платежу «Переказ особистих коштів». Доказом, що платіж був здійснений, є наявність відповідної квитанції. Доказом того, що це відбулося помилково, є наявність у позивача відповідного власного карткового рахунку №\~ [NUMBER] та заборгованості по ньому. Крім того, позивач зазначає, він з відповідачем не знайомі, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не здійснювалося. За таких умов [PERSON] набула майно та зберігала у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), у зв`язку з чим зобов`язана повернути це майно. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 23\~249,23 грн, що складаються з наступного: 15\~075,38 грн кошти, отримані без правової підстави; 1\~356,78 грн процентна ставка 3% річних; 6\~817,07 грн інфляційні втрати на суму безпідставно отриманих коштів. Ухвалою суду від 20.01.2023 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, разом з цим, задоволено клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, в тому числі й шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України, однак до судового засідання повторно не з`явилась, причину своєї неявки суду не повідомила, відзиву не подала, жодних клопотань від неї не надходило, а тому суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи за її відсутності. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] 24.05.2019 в системі віддаленого обслуговування «Приват24» зі свого карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», здійснив переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] у сумі 15\~075,38 грн, що підтверджується квитанцією №\~Р24А67472482187146051505 від 24.05.2019 (а.с. 5). Вказаний перевід грошових коштів відповідачем не спростовано. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі № 154/948/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що «… положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2)\~відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.112018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «… предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Положеннями ст.ст. 76, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В ході розгляду справи відповідач відзиву на позовну заяву не надала, відповідно і не довела належними та допустимими доказами, що набуття грошових коштів у сумі 15\~075,38\~грн, перерахованих [PERSON] 24.05.2019, відбулись на правовій підставі, передбаченій законом або угодою. Однак, незважаючи на це, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Доводи [PERSON] щодо помилковості перерахування зазначених коштів не підтверджені жодним належним доказом, а саме: платіж був здійснений через особистий мобільний додаток «Приват24», тобто добровільно. Отже, перед перерахуванням вказаних грошових коштів [PERSON] мав можливість пересвідчуватися кому і скільки він відправляє грошей, оскільки зазначений додаток передбачає зазначену функцію для осіб, які є клієнтами АТ «КБ ПриватБанк». Крім того, номер карткового рахунку відповідача [NUMBER] та номер карткового рахунку позивача [NUMBER] повністю відрізняються кінцевими цифрами та жодним чином не співпадають, а тому твердження [PERSON] про помилковість здійснення вказаного платежу є, на думку суду, абсурдним та таким, що не підтверджується доказами. Також позивачем до позовної заяви було долучено довідку №\~6U3VJCBH1ONHJDJD від 15.12.2022 (а.с. 6) про наявність у нього валютного карткового рахунку, на який він нібито мав намір перерахувати грошові кошти, адже на цьому рахунку існує заборгованість. Однак, вказана довідка не містить жодних даних про те, коли цей рахунок був відкритий на ім`я позивача [PERSON] , чи існував він взагалі в момент здійснення відповідного переказу та чи існувала на ньому заборгованість. Крім того, зазначений рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я позивача, та рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я відповідача, також мають суттєві відмінності у кінцевих цифрах. Тобто, якщо б навіть позивач і мав намір перерахувати кошти на свій рахунок, то очевидно, що здійснення помилки, мінімум на 4 (чотири) цифри також є нісенітницею. Про своє порушене право, на думку суду, позивач довідався у день переводу грошових коштів, тобто 24.05.2019. Інших дат, які б вказували на те, що порушення припинилося в інший час, позивач не наводить (тобто день, коли можливо відпали правові підстави для утримання [PERSON] грошових коштів). Суд критично ставиться до твердження [PERSON] , що про порушене право останній дізнався фактично 13.12.2022 при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування « [INFO] », оскільки про перевід грошових коштів позивач, враховуючи встановлений у нього додаток « [INFO] », міг дізнатися кожного дня, починаючи з дня переводу таких грошових коштів. Суд вважає, що сума у розмірі 15\~075,38 грн є значною, не є мінливою, а тому її зникнення зі свого рахунку неможливо не помітити. Крім того, цю суму, зі слів позивача, він повинен був зарахувати на свій інший картковий рахунок, а тому позивач був достовірно обізнаний, що кошти на його інший картковий рахунок 24.05.2019 зараховані не були. Разом з усім вищенаведеним, суд також зауважує, що в ході розгляду справи №\~332/3304/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , судом був досліджений Єдиний державний реєстр судових рішень, з якого вбачається, що тільки в провадженні судді Заводського районного суду м.\~Запоріжжя Яцуна О.С. перебуває 4 (чотири) цивільні справи за позовом [PERSON] до відповідачів з аналогічними вимогами згідно фабули позовної заяви (справа № 332/3115/22, провадження № 2/332/1964/22; справа № 332/2696/22, провадження № 2/332/1858/22; справа №\~191/2649/22, провадження № 2/332/404/23), що надійшли в провадження судді лише за період з грудня 2022 року по січень 2023 року. Тобто, аналізуючи наведене, судом вбачається системність у діях позивача [PERSON] щодо «помилкового перерахування коштів» на рахунок інших осіб. Посилання позивача про те, що протягом періоду з 24.05.2019 по 13.12.2022 (майже 3 роки), він не мав інформації про власні кошти у розмірі 15\~075,38 грн та ними не цікавився, позбавлені здорового глузду. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на долучені та досліджені документи, суд доходить вмотивованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином не обґрунтовані та документально не підтверджені, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають. Судові витрати у вигляді судового збору відносяться за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю II групи, і у задоволенні позовних вимог йому відмовлено. На підставі ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed