Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

13.01.2023 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 02 листопада 2020 року вона перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ПРОМЕДІН», згідно наказу №3-к. З моменту початку воєнної агресії російської федерації на території України та Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, вказане підприємство фактично не здійснює свою діяльність, працівникам не виплачується заробітна плата, а його директор, [PERSON] , самоусунувся від виконання своїх посадових обов`язків та не з`являється за місцем здійснення господарської діяльності ТОВ «ПРОМЕДІН» (вул. Матросова, 48-Б, м. Біла Церква), на зв`язок в телефонному режимі не виходить. Саме до повноважень директора належить вирішення питань щодо розірвання трудових відносин, видачі відповідного наказу про звільнення, завірення його печаткою підприємства та власним підписом, подання відповідної інформації до Пенсійного фонду України, Державної податкової служби. У зв`язку з вищевказаними фактами, 23.06.2022 вона написала заяву на звільнення за власним бажанням та надіслала рекомендованим листом на адресу відповідача, проте даний лист повернувся їй, без вручення адресату. У зв`язку з самоусуненням директора ТОВ «ПРОМЕДІН» та відсутністю з ним зв`язку вона зверталась до Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області для здійснення його розшуку, де її заяву було розглянуто в порядку ЗУ «Про звернення громадян» та рекомендовано звернутися до суду. Тому, просила у судовому порядку визнати припиненими трудові відносин між нею - [PERSON] та ТОВ «ПРОМЕДІН» з 23.06.2022, відповідно до положень ст.38 Кодексу законів про працю України (за власним бажанням). 17.01.2023 судом постановлено ухвалу, якою звільнено позивача від сплати судового збору за подання даного позову, прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача, за довіреністю у справі - Ліщук Ірина Володимирівна, у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що ТОВ «ПРОМЕДІН» з моменту початку воєнної агресії російської федерації на території України припинило свою діяльність, а директор товариства виїхав за межі України і з ним відсутній зв`язок. Позивач позбавлена права на отримання заробітної плати, не має можливості припинити трудові відносини з товариством, не може стати на облік у Центр зайнятості чи влаштуватися на іншу роботу. В досудовому порядку позивач намагалася вирішити питання щодо звільнення, однак, її дії виявилися безрезультатними, а заява про звільнення, яку вона направляла до товариства, повернулася без вручення адресату. Позивач з січня 2022 року не отримує заробітну плату, відомості до пенсійного фонду та податкової не подаються, адже це має робити директор товариства, а він виїхав за кордон. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату,час та місце засідання відповідач повідомлявся належним чином, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ), на підставі Наказу № 3-к від 02.11.2020, виданого директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕДІН» Чукліним Д.В., була прийнята на постійну роботу на посаду бухгалтера з окладом згідно штатного розпису з 03 листопада 2020 року, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.5,7- 11). З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 06.01.2023 (а.с.20), Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕДІН» зареєстровано 02.07.2020 за адресою: 09113, Київська область, м. Біла Церква, вул. Матросова,48Б, директором товариства та кінцевим бенефіціарним власником є [PERSON] , що узгоджується з Наказом № 1 «Про призначення Директора» від 02.07.2020 (а.с.19), згідно якого [PERSON] з 02.07.2020, на підставі рішення Установчих зборів учасників ТОВ «ПРОМЕДІН» від 01.07.2019 за № 1, приступив до виконання обов`язків на посаді директора товариства. З матеріалів справи (а.с.12-18) вбачається, що відомості за звітній рік - 2022, щодо отриманого [PERSON] доходів за місцем роботи - ТОВ «ПРОМЕДІН», у Пенсійному фонді України та Державні податковій службі у Київській області відсутні. З матеріалів справи ( а.с.22-26) вбачається, що [PERSON] 23 червня 2022 року направила директору ТОВ «ПРОМЕДІН» [PERSON] заяву, в якій просила звільнити її з посади бухгалтера за власним бажанням, однак, дана заява була повернута їй без вручення адресату. Також, 26.10.2022 вона звернулася до Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області із заявою щодо встановлення зв`язку з директором ТОВ «ПРОМЕДІН» [PERSON] , який не займається господарською діяльністю, у зв`язку чим працівники товариства залишилися без заробітної плати та можливості на нове працевлаштування, та на її звернення було проведено перевірку та рекомендовано звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, 2 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1- 14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі № 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробіття. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно п. 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків та Реєстру застрахованих осіб за 2022 рік інформація про доходи позивача відсутня, нарахування та сплата внесків до Пенсійного фонду ТОВ «ПРОМЕДІН» не здійснювалася. Отже, у вказаний період позивачу не була виплачена заробітна плата ТОВ «ПРОМЕДІН», що суперечить ст. 21 Закону України «Про оплату праці», згідно якої працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, при звільненні працівника в трудову книжку повинні вноситися записи про причини (підстави) звільнення відповідно до формулювання їх у законодавстві і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Однак, позивач не має можливості отримати трудову книжку з відповідними записами, адже, всі записи у трудовій книжці робить власник або уповноважений ним орган після видання наказу у день звільнення, а в даному випадку, власник та директор товариства в одній особі\~ - [PERSON] відсутній за місцем здійснення господарської діяльності ТОВ «ПРОМЕДІН». Також, оскільки не була дотримана процедура розірвання трудового договору згідно вимог чинного законодавства, позивач позбавлена можливості отримати статус безробітної, адже відповідно до п.23 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 19 вересня 2018 року № 792, підставами для відмови у наданні статусу безробітного є: відсутність на дату прийняття рішення про надання статусу безробітного документів, зазначених у пунктах 17 і 18 цього Порядку; встановлення факту зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення від роботодавця про працевлаштування особи та інші. З наведеного вище у рішенні вбачається, що процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю відповідачем не виконана, у зв`язку з чим, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім судового, адже її заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування, отже, наявні перешкоди для реалізації позивачем права на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови праці та соціальний захист. У своєму рішенні в справі №201/1384/16-ц від 25.11.2019 Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є такий спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі частини першої ст.38 КЗпП України. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідач відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами у спростування доводів позивача до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved