Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

У лютому 2023 року до суду надійшов вказаний позов про поділ майна подружжя, в якому позивачка просила визнати зе нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та стягнути понесені судові витрати з відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року, який рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області було розірвано 27 січня 2023 року. Під час перебування у шлюбі, в результаті спільних зусиль сторонами було придбано спільне майно, а саме вказану вище квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Оскільки відповідач оспорює право позивачки на частку у праві власності на вказану квартиру, остання була змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 02 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог повністю та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що 17 жовтня 2015 року сторони уклали шлюб. Вказане підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб. У свою чергу згідно копії рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №185/9995/22 від 27 січня 2023 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 17 січня 2020 року відповідачем за договором купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Вказане підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Отже, суд приходить до висновку, що вказане нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] було придбано відповідачем саме за час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1,2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зі змісту пунктів 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана у шлюбі, суд приходить до висновку, що остання є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому при ухваленні рішення по справі суд звертає увагу й на те, що відповідач визнав позовні вимоги, про що зазначив у заяві, таке визнання позовну не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку із чим суд приймає таке визнання та вважає за можливе постановити рішення у справі про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 850,00 грн. Окрім цього, позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50% судового збору у розмірі 850,00 грн.

Outcome: approved