Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.10.2022 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таласа Трейд» про зобов`язання допустити до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який уточнила в поданій до суду 14.11.2022 заяві. Позовна заява обґрунтована тим, що з 06.12.2021 позивач перебуває з відповідачем в трудових відносинах, працює на посаді касира торговельного залу. Починаючи з 29.07.2022 керуюча супермаркетом не ставить позивача в графік роботи, а 10.08.2022 позивача видалено із списку учасників групи касирів в застосунку Viber та станом на сьогоднішній день відповідач не просив повернутися до роботи. З вимогою припинити порушення прав неодноразово зверталася листами до керуючої супермаркетом, відповіді не отримала. Позивач вважає, що починаючи з 29.07.2022 її без законних підстав було відсторонено від роботи із припиненням виплати заробітної плати. В поданій до суду уточненій позовній заяві просила зобов`язати ТОВ «Таласа Трейд» допустити [PERSON] до роботи в ТОВ «Таласа Трейд", стягнути з ТОВ «Таласа Трейд» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2022 по 11.10.2022 в сумі 12684 грн та по дату ухвалення судового рішення. Просила вирішити питання про судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15.11.2022 позовну заяву [PERSON] прийнято до провадження Київського районного суду м. Полтави, відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з розгляду справи. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.12.2022 заяву представника відповідача із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження залишено без задоволення. Відповідачем 30.12.2022 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що на підставі наказу № 593-К від 03.12.2021 [PERSON] обіймала посаду касира торгівельного залу ТОВ «Таласа Трейд», від дня працевлаштування і до 03.07.2022 включно позивач працювала на посаді касира за адресою [ADDRESS] . Зазначав, що починаючи з 04.07.2022 за нез`ясованих обставин позивач перестала виходити на роботу та про причини виходу не повідомила товариство. Відповідач вказував, що відсутні будь-які перешкоди для допуску позивача до роботи, будь-яке рішення про відсторонення [PERSON] від роботи роботодавцем не приймалося, факт перебування позивача у відпустці заперечується. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Позивачем [PERSON] 30.01.2023 подано відповідь на відзив, де зазначила, що 16.06.2022 в за стосунку Viber повідомила керуючу магазином про намір піти у відпустку з 04.07.2022 на 14 днів, отже, відповідачу було відомо про графік її відпустки. Крім того, 29.06.2022 написала заяву про відпустку. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, які зазначені в поданому до суду відзиву на позовну заяву, та пояснив, що відповідач жодним чином не перешкоджає позивачу у виході на роботу, допускає її до роботи, [PERSON] має можливість приступити до роботи в будь-який час. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали позовної заяви та інші заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] підставі наказу № 593-К від 03.12.2021 прийнята посаду касира торгівельного залу ТОВ «Таласа Трейд» (том 1 а.с. 132). Також встановлено та визнається сторонами по справі, що в період по 03.07.2022 позивач [PERSON] виконувала свої трудові обов`язки, перебуваючи на посаді касира. Станом на час вирішення справи судом позивач з займаної посади не звільнена, перебуває з відповідачем в трудових відносинах. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Судом встановлено, що починаючи з 04.07.2022 [PERSON] була відсутня на роботі, що не заперечується позивачем, яка свою відсутність пояснює перебуванням з 04.07.2022 у відпустці тривалістю 14 днів. Дослідженими в справі доказами встановлено, що будь-які рішення відповідача щодо відсторонення позивача [PERSON] від роботи та/чи притягнення її до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, відсутні. Посилання позивача на ту обставину, що в період з 04.07.2022 знаходилася у відпустці тривалістю 14 днів спростовано дослідженими в справі доказами. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України (ст. 1 Закону України «Про відпустки». Згідно ч. 10 ст. 10 зазначеного Закону та ч. 4 ст. 79 Кодексу черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням із виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. Під час складання графіків ураховуються потреби виробництва, особисті інтереси працівників і можливості для їх відпочинку. Окремі категорії працівників за переліком із ч. 13 ст. 10 Закону мають право на відпустку у зручний для них час за їхнім бажанням. Надання щорічних відпусток на підприємстві оформлюється наказом. Типова форма наказу (розпорядження) затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці". Як встановлено судом, ТОВ «Таласа Трейд» наказ про надання позивачу [PERSON] відпустки на період з 04.07.2022 терміном 14 днів, про що вказує позивач, не видавався. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Факт перебування працівника в щорічній відпустці не може бути підтверджено даними листування в застосунку Viber, показаннями свідків та/чи аудіо-записом. При вирішення справи суд виходить з того, що позивач відповідно до норм ст. 10 Закону України «Про відпустки» має право на щорічну відпустку в зручний для неї час, але у встановленому законом порядку за захистом своїх прав не звернулася, питання надання позивачу відпустки в період з 04.07.2022 тривалістю 14 днів не є предметом вирішення в даній справі. Звертаючись до суду з даним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, позивач в поданій до суду позовній заяві просить зобов`язати ТОВ «Таласа Трейд» допустити її до роботи в ТОВ «Таласа Трейд". Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Разом з тим, як встановлено судом, ТОВ «Таласа Трейд» в порядку, передбаченому ст. 46 КЗпП України, рішення про відсторонення позивача [PERSON] від роботи не приймало. Відсутні будь-які інші накази та/чи розпорядження щодо не допуску позивача до роботи. Натомість, як встановлено судом, відповідач жодним чином не оспорює право позивача на роботу на посаді касира торгівельного залу ТОВ «Таласа Трейд». Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідачем не приймалося рішення про відсторонення позивача від роботи, відповідач не оспорює право позивача на роботу на посаді касира торгівельного залу ТОВ «Таласа Трейд», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Твердження позивача про те, що відповідач чинить їй як працівнику, перешкоди в допуску до роботи, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Як встановлено судом та не заперечується самим позивачем, з 04.07.2022 і станом на час вирішення справи судом позивач на роботі була відсутня. Посилання позивача на те, що відповідач, як роботодавець не включає її до графіка виходу на роботу касирів та видалив із списку учасників групи касирів в за стосунку Viber, не може бути оцінено судом як поважність причин невиходу на роботу. Той факт, що відповідачем до позивача за порушення трудової дисципліни не були застосовані заходи дисциплінарного стягнення не може свідчити про наявність у позивача перешкод для виходу на роботу. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку судом враховується таке. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як встановлено судом, позивач з 04.07.2022 роботу не виконувала. Ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Статтею 177 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток. Середній заробіток в розумінні норм законодавча за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем трудових прав позивача, як працівника. Натомість, судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 04.07.2022 роботу не виконувала. Тому суд не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог не підлягають їй відшкодуванню. Матеріалами справи підтверджено, що позивач у зв`язку з розглядом справи поніс судові витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн (том 1 а.с. 151-156), які відповідно до норм ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача.

Outcome: approved