Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. та три відсотки річних в розмірі 57,00 грн. Позов мотивовано тим, що 30 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. За умовами договору позики термін повернення грошових коштів складає 6 місяців, тобто до 30 грудня 2021 року. На підтвердження зобов`язань позивач надав розписку. У визначений в розписці термін [PERSON] позичені грошові кошти у добровільному порядку не повернула, зважаючи на що позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість, що виникла за укладеним шляхом складання розписки договором позики в загальному розмірі 15057,00 грн. 30 березня 2023 року представник позивача подав до суду заяву, в якій позов підтримав, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не надала. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 30 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. За умовами договору позики термін повернення грошових коштів складає 6 місяців, тобто до 30 грудня 2021 року. На підтвердження зобов`язань позивач надав розписку. У визначений в договорі позики термін відповідач позичені грошові кошти у добровільному порядку не повернула, зважаючи на що виникла заборгованість в розмірі в розмірі 15000,00 грн. та три відсотки річних в розмірі 57,00 грн. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правовий аналіз ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Зі змісту ч. 2 ст. 1047 ЦК України вбачається, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. З дослідженого в судовому засіданні змісту розписки судом встановлено, що вона містить відомості про те, що 30 червня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000,00 грн., які зобов`язалася повернути через шість місяців. Таким чином, з досліджених матеріалів справи судом встановлена достовірність документів (розписки), на підставі якої доказується факт укладення договору позики, їх умов, дійсності їх змісту та фактичне отримання відповідачем позичених грошових коштів, у вказаній вище сумі. Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що свідчать про виконання відповідачем обов`язку повернення позивачу в передбачений в розписці строк позиченої грошової суми. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку щодо задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики в розмірі 15000,00 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Врахувавши те, що відповідач не надав суду належні та допустимі докази, що спростовують викладені у позові доводи, суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів. Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способам захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачу. Під час розгляд справи судом встановлено, що відповідач не виконував належним чином зобов`язання за вказаними вище договорами позики, зважаючи на що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Розмір 3 відсотків річних від простроченої суми за розпискою станом на дату, вказану в позові - 15 лютого 2022 року становить 57,00 грн.

Outcome: approved