Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача надмір перерахованих коштів допомоги особам з інвалідністю з дитинства в розмірі 22932, 00 грн та судові витрати в розмірі 2481, 00 грн. В обґрунтування вимог вказано, що 25.11.2011 року відповідач звернувся до позивача із заявою про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, у зв`язку з чим рішенням позивача [PERSON] було призначено таку соціальну допомогу на період з 01.12.2011 року по 31.10.2013 року. В подальшому на підставі наданих відповідачем виписок із актів огляду медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) Кудряшову продовжувалась виплата вказаної соціальної допомоги, останнього разу до 31.05.2020 року. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» на період карантину строк звернення за призначенням державної соціальної допомоги особам з інвалідністю продовжується, а тому позивачем з червня 2020 року по липень 2021 року було призначено та виплачено відповідачу державної соціальної допомоги особам з інвалідністю ІІІ групи з дитинства в розмірі 1638, 00 грн щомісяця. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати виписку з акта огляду медико-соціальної експертної комісії з продовженням інвалідності з 01.06.2020 року, але необхідну виписку відповідач так і не надав позивачу, у зв`язку з чим виникла переплата державної соціальної допомоги в розмірі 22932, 00 грн за вказаний період, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою від 05.01.2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 24). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, проте матеріали повернулись до суду не врученими відповідачу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.11.2011 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю ІІІ групи з дитинства (а.с. 18-19). До такої заяви відповідачем було долучено виписку із акта огляду МСЕК №714906, з якої вбачається, що останній є особою з інвалідністю з дитинства (а.с. 20). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу. Згідно наданих відповідачем документів та відповідно до статті 1 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» [PERSON] рішенням позивача від 17.02.2012 року призначено державну соціальну допомогу особам з інвалідністю ІІІ групи на період з 01.12.2011 року по 31.10.2013 року (а.с. 17). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01.11.2011 року по справі №2о-136/11 [PERSON] дозволено усиновити [PERSON] , внесено зміни в актовий запис про народження №3316 від 30.11.1993 року, записавши [PERSON] батьком дитини присвоївши дитині прізвище « [PERSON] », по батькові « [PERSON] » (а.с. 16). В лютому 2014 року позивачем отримано виписку із акта огляду МСЕК про продовження інвалідності [PERSON] до 01.03.2017 року, на підставі чого рішенням управління від 14.02.2014 року продовжено виплату державної соціальної допомоги відповідачу з 01.11.2013 року по 28.02.2017 року (а.с. 14-15). В червні 2017 року позивачем отримано виписку із акта огляду МСЕК про продовження інвалідності [PERSON] до 01.06.2020 року, на підставі чого рішенням управління від 01.06.2020 року продовжено виплату державної соціальної допомоги відповідачу з 01.03.2017 року по 31.05.2020 року (а.с. 12-13). Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства III групи призначається у розмірі 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Прожитковий мінімум визначається відповідно до Закону України "Про прожитковий мінімум" та щорічно затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України і періодично переглядається відповідно до зростання індексу споживчих цін разом з уточненням показників Державного бюджету України. Розміри державної соціальної допомоги підвищуються у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму. Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи (ст. 4 згадуваного Закону). У разі пропуску в період здійснення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги не зупиняється до закінчення терміну дії зазначених заходів з подальшим проведенням перерахунку розміру виплаченої державної соціальної допомоги на підставі заяви та результатів переогляду особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю (ч. 2-1 ст. 18 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» строк звернення за призначенням державної допомоги сім`ям з дітьми, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, продовжується на період карантину та один місяць після дати його відміни. На підставі вказаної постанови КМУ від 08.04.2020 року №264 [PERSON] з червня 2020 року по липень 2021 року було призначено та виплачено державну соціальну допомогу особам з інвалідністю в розмірі 1638, 00 грн. щомісяця, що підтверджується довідкою від 23.08.2021 року (а.с. 10). Відповідно до листа голови МСЕК №2 обласного центру медико-соціальної експертизи від 20.07.2021 року [PERSON] у період з 01.05.2020 року огляд на міський МСЕК №2 не проходив, документи не надавав (а.с. 11). Розпорядженням позивача від 12.08.2021 року припинено виплату відповідачу державної соціальної допомоги у зв`язку з не проходженням [PERSON] огляду МСЕК (а.с. 9). Позивачем на адресу відповідача направлялися повідомлення від 07.09.2021 року та від 04.01.2022 року, а також претензія про обов`язок останнього повернути переплачену суму державної соціальної допомоги в розмірі 22932, 00 грн, яка утворилася за період з 01.06.2020 року по 31.07.2021 року та було попереджено, що в разі відмови у перерахуванні коштів вони будуть стягнуті у судовому порядку, однак станом на момент звернення до суду такі кошти позивачу відповідачем не повернуто (а.с. 6-8). Відповідно до частини 2 статті 19\~Конституції\~України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727св18). Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Проаналізувавши вказані норми права та враховуючи, що добросовісність набувача презюмується, можна прийти до висновку, що саме на позивача покладено обов`язок доказування недобросовісності з боку набувача. Таким чином, позивачем не доведено належними доказами наявність умисних недобросовісних дій з боку відповідача, що призвели до надмірної виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Необхідно також звернути увагу, що у рішенні по справі «CAKAREVIC v. CROATIA» (заява №. 48921/13) від 26 квітня 2018 року Європейський суд з прав людини звертав увагу, що у випадку, коли компетентний орган приймає рішення на користь заявника та продовжує здійснювати відповідні платежі, заявник має законні підстави припускати, що отримані платежі є юридично правильними. Також ЄСПЛ підкреслював, що з урахуванням того, що сума, яку отримувала заявниця, була достатньо скромною і витрачена на задоволення основних життєвих потреб, вимога до заявниці про відшкодування суми допомоги, виплаченої помилково компетентним органом, становить надмірний індивідуальний тягар для неї і свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав р людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Виходячи з системного аналізу доказів та надавши їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними доказами наявність умисних недобросовісних дій, будь-яких зловживань з боку відповідача, що призвели до надмірної виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства.

Outcome: dismissed