Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання. В обгрунтування позову зазначила, що відповідач по справі являється батьком їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , при цьому добровільної допомоги на утримання дитини він не надає, але спроможний таку допомогу надавати, оскільки працює будівельником та отримує мінливий заробіток, приблизно 40000 грн на місяць. Водночас, [PERSON] навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Морехідний фаховий коледж ім. О.І. Маринеско Національного університету «Одеська морська академія» на 1му курсі денної форми здобуття освіти з 1 вересня 2022 року. Строк закінчення фахового коледжу 30 червня 2025 рік. Донька перебуває на повному утриманні позивача. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2021 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 2500 грн. до досягнення нею повноліття. [INFO] [PERSON] виповнилося 18 років, і не зважаючи на це вона потребує матеріальної допомоги. Позивач, у свою чергу, витрачає на продукти харчування доньки приблизно 1500 грн. на місяць, купила донці телефон та сплачує послуги зв`язку та інтернету, купує канцтовари, одяг та взуття. Доньці також потрібен ноутбук. Крім того, під час обстеження у 2021 році в ТОВ «Медичний центр «Медікап» в УЗІ центрі, медичної лабораторії діагностики ТОВ «Смартлаб», [PERSON] встановлений діагноз аменорея. Лікарем було рекомендовано лікування, а також дієта харчування по типу цукровий діабет ІІ типу. На теперішній час [PERSON] знаходиться на обліку і отримує медичну допомогу у ендокринолога. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини щомісячно по 2700грн. до досягнення нею 23-ох річного віку або до закінчення навчання. Ухвалою від 23.02.2023 року відкрито спрощене позовне провадження. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кічук І.Г. у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява представника позивача, якою вона підтримала заявлені позовні вимоги, просила розглядати справу без їх участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином як за останнім відомим місцем проживання, в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», так і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду останній не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача на проведення розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню, за таких підстав. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серії [NUMBER] , її батьками зазначені, мати [PERSON] та батьком [PERSON] . [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією домової книги. Згідно копії довідки від 24.01.2023р, [PERSON] , навчається на І курсі денної форми здобуття освіти і знаходиться на частковому державному утриманні у Відокремленому структурному підрозділі «Морехідний фаховий коледж ім. О.І. Маринеско Національного університету «Одеська морська академія», згідно навчального плану з 01.09.2022р до 30.06.2025р. Відповідно до консультативного висновку лікаря [PERSON] , [PERSON] поставлено діагноз - аменорея. Згідно наданих рекомендацій лікаря, [PERSON] рекомендовано дієту для харчування по типу цукровий діабет ІІ типу. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач добровільно надає допомогу на утримання дитини. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» , установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року - 2684,00 грн. Відтак, зважаючи на досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги позивача [PERSON] . В свою чергу, суд враховує, що відповідач до суду не з`явився, доказів неможливості надання допомоги на утримання доньки, суду не надав. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Враховуючи вищевикладене, те що донька сторін навчається на денній формі навчання, доходів не отримує, потребує матеріальної допомоги, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, встановлений мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до положень ч.1,6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України За таких обставин, ураховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі: ст.ст.180, 181, 182, 185, 191, 199-201 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved