Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

05 січня 2022 року позивач звернулася з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві просить суд: -визнати протиправним та скасувати наказ комунального підприємства «Київпастранс» № 72-к від 07.05.2021; -поновити на посаді інженера - програміста ВП та АСАТР та ФГО комунального підприємства «Київпастранс»; -стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.05.2021 року по день поновлення на роботі; -стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. Посилається в позові на те, що 29.11.2017 вона була прийнята на посаду провідного інженера з комп`ютерних систем СА та З. 01.02.2021 була переведена на посаду інженера - програміста до ВП та АСАТР та ФГО служби зв`язку. 22 березня 2021 року позивач написала заяву про переведення її на дистанційну роботу згідно наказу генерального директора по підприємству. Того ж дня, нею була подана заява на надання їй щорічної основної відпустки за 2020 рік, тривалістю 14 календарних дні, у період з 22.04.2021 по 05.05.2021. Вказує, що 06.05.2021, прибувши на роботу, позивач надала пояснення директору служби енергетичного забезпечення та зв`язку [PERSON] стосовно її відсутності на роботі та повідомила, що вона разом з усіма іншими співробітниками ВП та АСАТР та ФГО, згідно наказу та усної вказівки [PERSON] , під безпосереднім керівництвом якого вона працювала, знаходилась на дистанційній роботі та, з його ж дозволу, у період з 22.04.2021 перебувала у щорічній відпустці. Вищезазначені пояснення позивач надавала в усній формі, при цьому пропозиції стосовно надання письмових пояснень позивачу не надходило. 07 травня 2021 року позивача було запрошено на засідання профспілкового комітету на якому вона пояснила, що у період з 23.03.2021 по 21.04.2021 перебувала на дистанційній роботі згідно своєї заяви та наказу, у період з 22.04.2021 по 05.05.2021 - перебувала у щорічній відпустці на підставі наказу по відпустку та зазначила про наявність форс - мажорних обставин у місті Києві у період з 20.03.2021 по 04.04.2021. Не приймаючи до уваги пояснення позивача, профспілковим комітетом було надано згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул без поважних причин. Того ж дня позивачу було видану трудову книжку. При цьому зауважила, що відповідачем порушено місячний строк для такого звільнення, а тому вважає, що наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулук за період з 08.05.2021 по 29.12.2021 у розмірі 74205,72 грн. Також, позивач стверджує, що внаслідок незаконного звільнення та спроб виселити її з кімнати в гуртожитку вона зазнала моральних страждань, які за своїм внутрішнім переконанням оцінила в 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги. 05 січня 2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою суду від 10.01.2022 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 12 жовтня 2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування поданого відзиву вказала, що 01.02.2021 позивач працювала на посаді провідного інженера - програміста відділу програмування та адміністрування систем автоматизації транспортної роботи та фінансово-господарського обліку відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку (наказ про переведення на посаду від 09.02.2021 №22к). Зазначила, що у період з 23.03.2021 по 06.05.2021 позивач була відсутньою на робочому місці, при цьому, будь-яких заяв про надання щорічної відпустки, на ім`я керівництва відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку від позивача не надходило, накази про надання відпустки та про переведення позивача на дистанційну роботу не видавались. До того ж, під час відсутності позивача на роботі, її комп`ютер знаходився на робочому місті, віддалений доступ для здійснення її посадових обов`язків, а саме роботи з програмами, позивачу не надавався, остання в систему не заходила та роботу не виконувала. Повідомила, що відповідно до посадової інструкції позивача для виконання її посадових обов`язків за посадою є обов`язкове використання комп`ютерної техніки та спеціальних програм. З метою з`ясування причин такої відсутності, 08.04.2021 позивачу за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ) та за місцем проживання [ADDRESS] ) були направлені повідомлення про термінове прибуття на роботу та надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на робочому місці. З 23.03.2021 позивач була відсутньою і за місцем проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , про що 20.04.2021 було складено відповідний акт. Також, з метою з`ясування причин відсутності позивача на робочому місті, начальник відділу програмування та адміністрування систем автоматизації транспортної роботи та фінансово-господарського обліку [PERSON] зв`язувалась з нею засобами телефонного зв`язку. Під час телефонної розмови з позивачем, їй стало відомо, що у зв`язку з введенням карантину [PERSON] , без дозволу керівництва, виїхала за місцем реєстрації до міста Слов`янськ, Донецької області. Причини такого вчинку позивач чітко сформулювати не могла. На роботі позивач з`явилась лише 06.05.2021, від надання письмових пояснень відмовилась, про що складено відповідний акт. Стосовно посилань позивача на протокол Постійної комісії з питань техногенно - екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 01.04.2021 № 29 та невидачу їй відповідної перепуски повідомила, що працівники Підприємства, у період з 05.04.2021 по 16.04.2021, були забезпечені відповідними перепустками, при цьому, у зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці, видати їй таку перепустку було неможливо. Стосовно строків звільнення зауважила, що оскільки позивач з`явилась на робочому місці 06.05.2021, саме з цього часу відповідач довідався про відсутність поважних причин її відсутності. До цього, як відображено в табелі обліку використання робочого часу дані обставини вважались нез`ясованими. Наказом відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку від 07.05.2021 № 72-к позивача було звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для видачі такого наказу стала відсутність позивача на робочому місці, без поважних причин, з 23.03.2021 по 06.05.2021. Просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що наказом від 09.02.2021 відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку № 22к позивач була переведена на посаду провідного інженера - програміста відділу програмування та адміністрування систем автоматизації транспортної роботи та фінансово-господарського обліку. У період з 23.03.2021 по 06.05.2021 позивач була відсутньою на робочому місці. Разом з тим, будь-яких заяв про надання щорічної відпустки, на ім`я керівництва відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку, від позивача не надходило, наказ про переведення її на дистанційну роботу не видавався. Наказом від № 72-к від 07.05.2021 позивач була звільнена з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Встановлено, що в зв`язку з відсутністю позивача на роботі посадовими особами відповідача були складені відповідні акти, датовані 23.03.2021, 24.03.2021, 25.03.2021, 26.03.2021, 29.03.2021, 30.03.2021, 31.03.2021, 01.04.2021, 02.04.2021, 05.04.2021, 06.04.2021, 07.04.2021, 08.04.2021, 09.04.2021, 12.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021, 15.04.2021, 16.04.2021, 19.04.2021, 20.04.2021, 21.04.2021, 22.04.2021, 23.04.2021, 26.04.2021, 27.04.2021, 28.04.2021, 29.04.2021, 30.04.2021, 05.05.2021, 06.05.2021. Як вбачається з матеріалів справи, 08.04.2021 позивачу за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ) та за місцем проживання ( [ADDRESS] ) були направлені повідомлення про термінове прибуття на роботу та надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на робочому місці. З 23.03.2021 позивачка була відсутньою і за місцем проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , про що 20.04.2021 було складено відповідний акт. Допитані, в судовому засіданні як свідки, за заявою представника відповідача, співробітники відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку: провідний інженер з комп`ютерних систем Відділу адміністрування систем фінансово - господарського обліку та звітності [PERSON] , начальник відділу кадрів [PERSON] та начальник відділу програмування та адміністрування систем автоматизації транспортної роботи та фінансово-господарського обліку [PERSON] підтвердили обставини та факти на які посилалась представник відповідача. Також, [PERSON] під час допиту показала, що зв`язувалась з позивачем засобами телефонного зв`язку та намагалась з`ясувати причини відсутності останньої на робочому місці. Так, під час телефонної розмови з позивачем, їй стало відомо, що у зв`язку з введенням карантину [PERSON] , без дозволу керівництва виїхала за місцем реєстрації до міста Слов`янськ, Донецької області. Причини такого вчинку позивач чітко сформулювати не могла. Під час судового засідання, позивач вищезазначені обставини не заперечувала та підтвердила свій від`їзд до міста Слов`янськ, як і свою відсутність на робочому місці у період з 23.03.2021 по 06.05.2021. Причини від`їзду пояснила запровадженням карантинних заходів у місті Києві, погіршенням самопочуття, а також зазначила, що її донька лікар, а отже мала допомогти з лікуванням. Доказів про ознайомлення з наказом про запровадження дистанційної роботи позивачем не надано. Твердження позивача стосовно подання нею заяви про надання їй щорічної відпустки не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються показами свідків допитаних у судовому засіданні. Відповідно до положень абзацу першого статті 602 КЗпП України дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються (абзац 11 ст. 602 КЗпП України). Посадовою інструкцією позивача, долученою до матеріалів справи, підтверджена обов`язковість використання комп`ютерної техніки та спеціальних програм для виконання її посадових обов`язків за посадою. Як зазначено представником відповідача та показано свідками, під час відсутності позивача на роботі, її комп`ютер знаходився на робочому місті, віддалений доступ для здійснення її посадових обов`язків, а саме роботи з програмами, позивачу не надавався, позивач в систему не заходила та роботу не виконувала. З боку відповідача, факт відсутності позивача на робочому місці зафіксовано службовими записками та актами про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці, які складались з 23.03.2021 по 06.05.2021 за кожен робочий день та табелем обліку використання робочого часу. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17 невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Позивач в судовому засіданні зазначила, що вважала себе переведеною на дистанційну роботу у період з 23.03.2021 по 21.04.2021, з 22.04.2021 по 05.05.2021 перебувала у щорічній відпустці на підставі наказу по відпустку та 06.05.2021, після закінчення відпустки, вийшла на роботу. З наданої представником відповідача копії особової картки працівника [PERSON] в розділі V. «Відпустки» зазначені види відпусток, за який період вони надавались та на підставі яких документів. Записи щодо надання позивачу відпустки за період з 22.04.21 по 05.05.21 у вищезазначеному розділі, відсутні. Отже, твердження позивача, стосовно подання нею відповідної заяви та надання їй щорічної основної відпустки, на підставі наказу, за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В судовому засіданні позивачем факт не виходу на роботу з 23.03.2021 по 05.05.2021 та від`їзду до міста Слов`янськ не заперечувався. Крім того, не заперечувався факт не ознайомлення з наказом про надання їй частини щорічної основної відпустки. При цьому, з точки зору закону обов`язок спростувати обставини, зазначені в відзиві відповідача, покладається саме на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 77, 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Виходячи з викладеного вище, не надання позивачем доказів, як підставу для обгрунтування позову, у суду відсутні підстави вважати, що її було переведено на дистанційну роботу з подальшим наданням частини щорічної основної відпустки у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що звільнення позивача з роботи було здійснено з дотриманням вимог закону. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи з викладеного вище, висновку суду про законність звільнення позивача з роботи, підстави для задоволення вимог позивача і в цій частині відсутні.

Outcome: dismissed