Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 26 серпня 1999 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12 грудня 2003 року між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер. 3 моменту укладення шлюбу - [INFO] , та по день смерті [PERSON] - [INFO] , позивачка та [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] [PERSON] за життя, 30 листопада 2016 року, склав заповіт, відповідно до якого все його майно все, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, на що він за законом матиме право та що буде належати йому на момент смерті, заповів позивачці. Даний заповіт посвідчено 30 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 1162. Позивачка у встановлений законом строк звернулась до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 липня 2022 року, наданої на запит Десятої київської державної нотаріальної контори, позивачка дізналась, що квартира [ADDRESS] на праві власності за [PERSON] не зареєстрована. Квартира зареєстрована за іншою особою. Згідно відомостей із інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за відповідачкою [PERSON] на підставі договору довічного утримання. Про існування договору довічного утримання позивачка дізналась лише із інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації від 30 серпня 2022 року, а тому вважає, що строк позовної давності звернення до суду із даним позовом нею не пропущений. За весь час спільного проживання із позивачкою - 18,5 років, [PERSON] жодного разу не говорив про укладення ним договору довічного утримання. Лише перед складанням на користь позивачки [PERSON] заповіту від 30 листопада 2016 року [PERSON] повідомив їй, що після смерті першої дружини в 1998 році він був у пригніченому стані, самотній, тому вирішив скласти заповіт на користь своєї племінниці [PERSON] . Проконсультувавшись у юриста з питання скасування попереднього заповіту, йому було роз`яснено, що новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту. 3 моменту укладення шлюбу та по день смерті [PERSON] відповідачка не проявляла жодного інтересу до життя [PERSON] , жодного разу не надавала ніякої матеріальної допомоги. Навіть, коли у лютому 2022 року [PERSON] потребував переливання крові, то [PERSON] , будучи обізнаною про це, жодним чином не сприяла в допомозі. Вся допомога була організована дочкою позивачки [PERSON] . З боку відповідача не надавалась жодна фінансова допомога, у тому числі по несенню затрат по оплаті комунальних послуг за утримання квартири, яка є предметом спору. Опікою та доглядом за [PERSON] постійно займалась лише його дружина - позивачка. Вона завжди супроводжувала його до медичних закладів, цікавилась його лікуванням, слідкувала за дотриманням [PERSON] всіх рекомендацій лікарів. Відповідачка навідувалась до [PERSON] 1-2 рази на рік виключно на родинні свята. У жодній розмові не загадувалось про укладення між ними договору довічного утримання. Витрати на поховання понесла виключно позивачка. Вважає, що відповідачка скористалась життєвими обставинами [PERSON] , а саме смертю дружини, та запевнивши його про те, що він укладає заповіт склала договір довічного утримання. Оскільки на день укладення договору довічного утримання [PERSON] не досяг пенсійного віку, встановленого законом для чоловіків, не був непрацездатною особою за віком чи особою із інвалідністю, він працював, отримував пенсію на пільгових умовах (за вислугою років), а тому не мав передбачених статтею 425 ЦК України (в редакції 1963 року) підстав для укладення 26 серпня 1999 року договору довічного утримання. На підставі викладеного, з метою захисту спадкових прав, позивачка вважає, що договір довічного утримання є недійсним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2022 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М. 18 січня 2023 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 02 лютого 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, в обґрунтування вимог посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала. Ухвалою суду від 20 березня 2023 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою [PERSON] позову. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання зобов`язань відповідачкою [PERSON] за договором довічного утримання, укладеним 26 серпня 1999 року, та помилки померлого [PERSON] щодо суті та природи укладеного ним з відповідачкою договору у зв`язку з важкими життєвими обставинами. Відповідно до ст. 5 ЦК України (в редакції 2003 року), діючого станом на день смерті [PERSON] , акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), до договорів, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Таким чином, враховуючи те, що договір довічного утримання сторонами був укладений в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року, і продовжував діяти після набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року до дня смерті [PERSON] , питання щодо наявності підстав визнання його недійсним вирішується за правилами ЦК України в чинній на теперішній час редакції. Відповідно до ст. 744 ЦК України (аналогічній із положеннями ст. 425 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час укладення договору довічного утримання), за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. В судовому засіданні встановлено, що 26 серпня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Піддубною С.П., зареєстрований в реєстрі за № з-21, відповідно до пункту 1 якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 5 договору [PERSON] зобов`язалась довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечуючи його постійним і всебічним необхідним доглядом, харчуванням, одежею, ліками, здійснювати всі платежі, пов`язані з утриманням, ремонтом та користуванням квартири, необхідною допомогою із зберіганням в її безкоштовному довічному користуванні квартири. Згідно пункту 6 договору, сума матеріального забезпечення встановлена сторонами у розмірі 30 грн. на місяць. У випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення. Пунктом 7 договору визначено, що у разі смерті [PERSON] - [PERSON] зобов`язується надати та оплатити весь комплекс ритуальних послуг. Пунктом 8 договору передбачено, що цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов, або відмови від розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. 12 грудня 2003 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві. 30 листопада 2016 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, на що за законом він матиме право та що буде належати йому на момент смерті заповідає [PERSON] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 1162. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Сторона позивача обґрунтовуючи підстави звернення до суду з вказаним позовом посилалася на те, що спірний договір довічного утримання суперечить вимогам Цивільного кодексу України, а також іншим актам цивільного законодавства, під час його укладання померлий [PERSON] під впливом тяжких обставин помилявся щодо суті та природи укладеного ним з відповідачкою договору, а також у звязку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачкою [PERSON] за договором довічного утримання. Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У частині першій статті 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Так, позивачка як на одну з підстав визнання договору довічного утримання недійсним посилалась на укладення спірного договору [PERSON] , який перебував у тяжкому емоційному стані після смерті дружини. Однак суду не надано будь-яких доказів перебування [PERSON] в тяжкому психо-емоційному стані на день укладення спірного договору, що свідчило б про помилковість волевиявлення останнього та укладення спірного договору на вкрай невигідних умовах. Також, суд не бере до уваги доводи сторони позивача стосовно неналежного виконання відповідачкою умов договору довічного утримання, зокрема, відсутність догляду за померлим [PERSON] з боку відповідачки та інше, як підставу для визнання спірного договору недійсним, оскільки суду не надано доказів того, що за життя померлий [PERSON] звертався до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням його умов, як то б відповідало умовам, викладеним в п. 8 спірного договору. Також суд вважає, що позивачкою не обгрунтовано які ж саме фактичні обставини були неправильно сприйняті померлим [PERSON] , що спотворило його справжню волю, та за відсутності яких обставин можна б було вважати, що правочин довічного утримання не був би вчинений. Крім того, у зв`язку з наведенням стороною позивача ряду підстав щодо визнання спірного договору довічного утримання недійсним, позбавляє суд чітко встановити спосіб захисту сторони позивача під час звернення до суду з даним позовом. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд вважає, що стороною позивача не доведено підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, для визнання недійсним договору довічного утримання, а також того, що вказаний правочин укладеного за відсутності вільного волевиявлення [PERSON] , а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним не підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягає стягненню з відповідачки сплачений позивачкою судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Outcome: dismissed