Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації в інтересах малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що [PERSON] [INFO] у загальному Viber чаті мешканців будинку [ADDRESS] поширив шляхом опублікування інформацію наступного змісту «Сусіди, добрий вечір. Кому знайомі юні велосипедисти? За їхніми словами, зі 113 квартири. Напевно, всі помітили, що комусь дуже не подобаються інструкції з експлуатації в ліфтах. За словами охоронця, сьогодні пішла чергова інструкція після поїздки молодих людей на відео. Прямих доказів безумовно немає, але якщо хтось впізнав своїх, можна поцікавитися)» та опублікував відео. Вважає, що вказана інформація є недостовірною, містить неправдиві відомості в тому числі і щодо його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , якого легко ідентифікувати за зовнішніми ознаками на опублікованому відео. Стверджує, що поширена відповідачем недостовірна інформація щодо причетності його сина до псування інструкцій з експлуатації ліфтів стала відома сусідам, а також деяким учням та іншим батькам, які є також учасниками вказаного чату, призвела до суспільного висловлення своїх думок учасниками чату у грубій формі. Враховуючи викладені обставини, просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права його сина [PERSON] на повагу до гідності, честі та недоторканості, вищевказану інформацію, розповсюджену [INFO] [PERSON] у Viber чаті під`їзду мешканців будинку, та зобов`язати спростувати останнього поширену ним інформацію шляхом розміщення повідомлення без права на його видалення у цьому ж чаті, наступного тексту спростування: « Шановні сусіди, [INFO] мною, [PERSON] , в цьому часті була опублікована недостовірна інформація та неправдиві відомості щодо малолітніх дітей, зображених на мною опублікованому відео та коментарях до нього, які містили неправдиві відомості та недостовірну інформацію, що принижує честь та гідність», а також стягнути з відповідача судовий збір за подання позовної заяви. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.07.2022 відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 08.09.2022 на адресу Подільського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що відповідач [PERSON] є одним із членів органу правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] , тому відповідно до ст. 15 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», як співвласник зобов`язаний, серед іншого, не допускати порушення законних прав та інтересів інших співвласників, запобігати псуванню спільного майна, інформувати органи управління об`єднання про пошкодження та вихід з ладу технічного об`єднання. Таким чином, після повідомлення охоронця [PERSON] про чергове пошкодження інструкції з експлуатації ліфтів [PERSON] у Viber чаті під`їзду мешканців будинку опублікував відео з трьома підлітками та повідомлення наступного змісту «Сусіди, добрий вечір. Кому знайомі юні велосипедисти? За їхніми словами, зі 113 квартири. Напевно, всі помітили, що комусь дуже не подобаються інструкції з експлуатації в ліфтах. За словами охоронця, сьогодні пішла чергова інструкція після поїздки молодих людей на відео. Прямих доказів безумовно немає, але якщо хтось впізнав своїх, можна поцікавитися)». Зазначає, що вищевказане повідомлення містить ознаки оціночного судження, оскільки у даному повідомленні [PERSON] інформує мешканців будинку щодо тверджень, висловлених охоронцем будинку. При цьому, відповідач не висуває жодних звинувачень та завчасно зазначає про відсутність доказів на підтвердження вказаної інформації. Зауважує, що у повідомленні вказано, що особи, які були на відео, повідомили, що проживають у квартирі №113 , разом із тим, як вказано позивачем особисто, він із сином проживає у квартирі №4-66 . Просить суд взяти до уваги, що на наступний день після опублікування, таке повідомлення було видалено, а позивач у відповідь на це опублікував повідомлення, серед якого і наступний вислів: «Вдячний за видалення відеозапису та оціночних суджень». Враховуючи викладені обставини, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати, пов`язані з розглядом такого позову. 09.09.2022 на адресу Подільського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій на твердження відповідача щодо обрання його членом правління та необхідності виконання обов`язків, визначених законодавством, зазначає, що відповідач не наділений правом на поширення негативної та недостовірної інформації, а також правом визначення винуватості особи. Також на спростування тверджень відповідача щодо відображення інформації, наданої охоронцем, зауважив, що відповідно до положень ч. 2 ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, має переконатися у її достовірності, що вкотре підтверджує поширення відповідачем недостовірної інформації. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, у ній наведених. При цьому, відмовився від виклику та допиту свідка [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовної заяви заперечив, та просив суд у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. При цьому, відмовився від виклику та допиту свідка [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. За приписами ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Статтею 280 ЦК України передбачено право фізичної особи, особисте немайнове право якої порушено, на відшкодування шкоди. Згідно зі ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] у загальному Viber чаті під`їзду мешканців будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] поширив інформацію шляхом публікації повідомлення наступного змісту «Сусіди, добрий вечір. Кому знайомі юні велосипедисти? За їхніми словами, зі 113 квартири. Напевно, всі помітили, що комусь дуже не подобаються інструкції з експлуатації в ліфтах. За словами охоронця, сьогодні пішла чергова інструкція після поїздки молодих людей на відео. Прямих доказів безумовно немає, але якщо хтось впізнав своїх, можна поцікавитися)» та опублікував відео. Факт публікації повідомлення підтверджується долученими до позовної заяви та дослідженими в судовому засіданні скріншотами з вищевказаного Viber чату та відеозаписом. Позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права його сина [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканості, інформацію, опубліковану [PERSON] [INFO], та зобов`язати останнього спростувати таку інформацію у той у той самий спосіб, в який вона була поширена. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Позивач вказує, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, за своєю суттю має негативний характер, що принижує честь і гідність малолітнього сина позивача. Разом з цим, у постанові від 18 червня 2020 р. у справі №522/18103/14-ц Верховним Судом зазначено: «Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків». Таким чином, проаналізувавши вказану правову позицію, суд дійшов висновку щодо необхідності чіткого відмежування твердження про факт від оціночного судження, оскільки у дифамаційних спорах така дефініція лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути як оціночні судження так і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача немає можливості щодо їх відповідності дійсності. За таких обставин, при дослідженні інформації, викладеної в повідомленні [PERSON] від [INFO], а саме: «Сусіди, добрий вечір. Кому знайомі юні велосипедисти? За їхніми словами, зі 113 квартири. Напевно, всі помітили, що комусь дуже не подобаються інструкції з експлуатації в ліфтах. За словами охоронця, сьогодні пішла чергова інструкція після поїздки молодих людей на відео. Прямих доказів безумовно немає, але якщо хтось впізнав своїх, можна поцікавитися)» судом встановлено відсутність прямих звинувачень та/або тверджень, що стосуються безпосередньо позивача або його сина, а також відсутність суб`єктивного висновку щодо винуватості осіб, які зайшли до ліфту, у прямому заподіянні шкоди, лише оціночні судження, сформульовані на фоні тверджень охоронця, та опосередкована критика неправомірних дій з боку невідомих осіб. Крім цього, з дослідженого в судовому засіданні відеозапису, який опублікований відповідачем у Viber чаті мешканців будинку разом із повідомленням, вбачається, що на відеозаписі з камер спостереження відображено групу підлітків, які заходять до будинку із велосипедами у напрямку ліфта, та в подальшому виходять з нього. Позивач [PERSON] вказав суду, що на відеозаписі присутній його син [PERSON] . Разом з цим, жодних дій вчинених підлітками безпосередньо в ліфті на відео записі не зафіксовано. Таким чином, як у опублікованому повідомленні у чаті, так і на відеозаписі з камер спростереження відсутні будь-які фактичні дані, в тому числі щодо вчинення дій, спрямованих на пошкодження майна, натомість повідомлення, з огляду на характер використання мовних засобів, не містять жодних ознак наклепу чи образ, а лише критичну оцінку певних фактів, що за своєю природою відносяться до оціночних суджень та не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин викладених у позові в частині того, що поширена інформація стосується безпосередньо позивача чи його сина, є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed