Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач через свого представника адвоката А.Кірюшина 19.01.2022 року направив до суду вищевказаний позов. В обґрунтування позову вказує, що 15 жовтня 1998 року Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району міста Києва було видане Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого власниками (в рівних долях) квартири [ADDRESS] були визнані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (мати позивача, відповідач), [PERSON] (відповідач, сестра позивача), [PERSON] (вітчим позивача). Як вбачається з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2021 №21160 від 08.06.2021 право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 22 жовтня 1998 року за реєстровим № 1009. У подальшому [PERSON] згідно договору дарування від 19.03.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. подарував належну йому частку у праві власності згаданої квартири відповідачу 1 [PERSON] . Право власності за даним документом зареєстровано в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 15.04.2004 за реєстровим номером 1009. Спірна квартира на даний час належить позивачу (частка ) та відповідачу 1 (частка 1/2), відповідачу 2 (частка 1/2) на праві спільної часткової власності. На даний час у позивача виникла необхідність у реєстрації належної частки спірної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, проте через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу позбавлений можливості це зробити. Неодноразово звертався до відповідачів з пропозицією надати оригінал правовстановлюючого документу для того, щоб міг реалізувати своє право власності на квартиру, проте його листи відповідачі не отримували на поштовому відділенні, а тому вимушений звернутися до суду. Попередні судові витрати які позивач поніс у зв`язку з підготовкою даного позову до розгляду на момент звернення до суду складають 34018 грн., а саме: 1290 грн. 90 коп. - сплата КП КМР Київське міське бюро технічної інвентаризації; 164,25 грн. - поштові витрати, 27 000 грн. витрати на професійну правову допомогу; 5562,85 грн. судовий збір у даній справі. Посилаючись на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55, 41 Конституції України, ст.ст. 15,16, 317, 319,321, 328 392 ЦК України просить суд визнати на [PERSON] право власності на 1/4 частку двокімнатної квартири загальною площею 51 кв.м. та житловою площею 30,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідачів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. 25.01.2022 року адвокатом Кірюшиним А.А. надано квитанцію про сплату судового збору та докази на підтвердження повноважень представника. 27.01.2022 року адвокат Кірюшин А.А. направив суду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Ухвалою від 31.01.2022 року по справі відкрите спрощене провадження та призначене судове засідання на 18.03.2022 року. 18.03.2022 року розгляд справи знято зі складу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану (Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 ) та на підставі Наказів голови Оболонського районного суду міста Києва від 24.02.2022 року № 3/0д з метою збереження життя та здоров`я працівників та відвідувачів суду. Судове засідання призначено на 30.08.2022 року. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бобович М.М. надав суду письмові пояснення в яких посилався на те, що його довіритель ніяким чином не порушує права позивача, на думку відповідача позов є необґрунтованим, предмет позову та сторони визначені не вірно, вважає, що у позові слід відмовити при цьому розмір компенсації судових витрат є необґрунтованими та надмірними. 30.08.2022 року розгляд справи було відкладено через відсутність відомостей про належне повідомлення відповідача [PERSON] на 16.11.2022 року. 16.11.2022 року розгляд справи не відбувся через відсутність у приміщенні суду електропостачання. Також матеріали справи містять клопотання сторони позивача - адвоката Простибоженка О.С. про відкладення через зайнятість в іншому судовому засіданні. В судовому засіданні 16.02.2023 року представник позивача позовні вимоги підтримував та просив суд позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що відповідачі не оспорюють право власності позивача на 1/4 частину квартири [ADDRESS] і адвокатом Бобович М.М. 16.11.2022 року направлено листа [PERSON] в якому запропоновано в узгоджений час та дату передати позивачу оригінал свідоцтва про право власності , також в судовому засіданні представник відповідачів запропонував стороні позивача отримати у нього оригінал правовстановлюючого документу, після чого суд за клопотанням представника позивача адвоката Простибоженко О.С. оголосив по справі перерву. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Як убачається з копії свідоцтва про право власності на житло кв. [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло належала на праві спільної сумісної власності : [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) (а.с.10). Оригінал свідоцтва про право власності знаходиться у відповідача 1 [PERSON] . Як убачається з інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що згідно з даними реєстрових книг бюро кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована: ч. за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м.Києва 15.10.1998 року за реєстровим № 1009; 1/4 ч. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. 19.03.2004 № 658, та зареєстрованого в Бюро 15.04.2004 за реєстровим № 1009. [PERSON] також здійснила реєстрацію належних їй часток у спірній квартирі (1/4 відповідно до договору дарування та іншу 1/4 відповідно до свідоцтва про право власності) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 13-14). Отже, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності - 1/2 належить [PERSON] , а по 1/4 (за кожним) [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) слід розуміти офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Разом з цим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. З Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Під час розгляду справи сторона відповідача і письмово, і в усній формі пропонувала стороні позивача отримати оригінал правовстановлюючого документу для проведення реєстрації права власності належної позивачу частини спірної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте з незрозумілих для суду причин [PERSON] не скористався таким правом. Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідачів про визнання права власності на 1/4 частину об`єкту нерухомого майна. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Як встановлено судом, позивачем не доведено того, що відповідачі ставлять під сумнів наявність права власності позивача на частку спірного нерухомого майна, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про частку спірного об`єкта нерухомого майна позивача зареєстровано у встановленому законом порядку у КП КМР «КМ БТІ» відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення. При цьому, обставини втрати та/або неможливості повернення відповідачем правовстановлюючих документів позивача також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки, як встановлено судом , позивачем не доведено, що останній не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання права власності за позивачем на частку спірної квартири на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачами, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи 16.11.2022 року представник відповідачів адвокат Бобович М.М. в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України подав заяву про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. та на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. Витрати на правничу допомогу обґрунтовано актом надання послуг №1 від 15.11.2022 року до адвокатської угоди № 38 від 23.02.2022 року, актом наданих послуг №2 від 15.11.2022 року до адвокатської угоди № 33 від 09.11.2022, ордерами про надання правничої допомоги та копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. За змістом ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В судовому засіданні представник позивача просив суд відмовити у задоволенні заяви представника відповідачів про стягнення судових витрат у даній справі, з урахуванням того, що даний спір виник внаслідок недобросовісних дій відповідачів, а також приймаючи до уваги відсутність відзиву з попереднім розрахунком суми судових витрат, так і клопотання про поновлення строку на подачу попереднього розрахунку суми судових витрат. Разом з тим, суд вважає, що подання відзиву це право сторони і частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Справа розглядається судом в спрощеному провадженні, заява з детальним розрахунком виконаних робіт подана представником відповідачів 16.11.2022 року і в судовому засідання заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу. Як зазначалося вище, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Сторона позивача доводить, що понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 27 000 грн., а тому враховуючи розмір витрат позивача, у суду відсутні підстави для зменшення витрат на правничу допомогу понесених відповідачем [PERSON] в розмірі 7000 грн. та [PERSON] в розмірі 6000 грн. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг адвокатом Бобович М.М., а також з урахуванням вартості послуг на правничу допомогу понесеною стороною позивача, суд доходить до висновку, що клопотання представника відповідачів в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України про стягнення з позивача на користь відповідачів витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved