Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу фіктивним та недійсним, скасування державної реєстрації. Свої вимоги обґрунтували тим, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2022 задоволено позов AT «ДТЕК Дніпровські Електромережі» до [PERSON] про відшкодування збитків та стягнуто з останньої на користь акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» відшкодування збитків по акту №137187 від 01.02.2019 у розмірі 62\~463,24, а також судові витрати. 29.08.2022 [PERSON] звернулася до позивача із заявою про приєднання для надання послуг розподілу за адресою: [ADDRESS] , додатково надала письмову заяву в якій зазначила, що ніякого відношення до боргів попереднього власника немає, а також долучила договір купівлі-продажу від 12.08.2022 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , де остання є покупцем вищезазначеної квартири. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу відповідачі, які протягом трьох років приймали участь у судовому розгляді справи №199/5836/2019, були добре обізнані про наявність спору за яким з [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 62\~463,24 грн. за рахунок збитків спричинених позивачу за розкрадання електричної енергії, а у випадку отримання рішення про стягнення суми збитків, на власність відповідача [PERSON] можливе накладення арешту органами виконання рішення. Так як, відповідачі передбачали негативні наслідки для себе, у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , а тому виконали фіктивне відчуження нерухомого майна. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 12.08.2022 є недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки при його укладенні воля сторін не відповідала зовнішньому їх прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору в обох сторін був умисел на фіктивність таких дій, а саме реального виконання рішення суду по справі №199/5836/19, яке набрало законної сили 12.09.2022. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 12.08.2022 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Аршавою І.О., за реєстровим номером №6953; сторони повернути у первісний стан; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер запису у реєстрі про право власності 52049685, проведену на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2022 та поновити державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , а також солідарно стягнути з відповідачів судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 30.01.2023 відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.03.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. 29.03.2023 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судовому засіданні представник позивача адвокат Замкова І.А. підтримала позов з підстав викладених у ньому. Додатково зазначила, що укладаючи договір купівлі-продажу між відповідачами, які є родичами, а відтак перехід права власності до невістки [PERSON] , з якою відповідач [PERSON] підтримує тісні близькі стосунки і яка також знала та приймала участь у розгляді справи №199/5836/19, тож розуміла, що відчуження квартири це дії, метою яких є приховати нерухоме майно від виконання рішення суду. Таким чином, дійсний намір відповідачів спрямований, як засіб запобігти накладення арешту на квартиру [ADDRESS] за рахунок виконання рішення суду від 10.08.2022 по справі №199/5836/19, а тому договір купівлі-продажу від 12.08.2022 не передбачає реального настання правових наслідків обумовлених умовами правочину. Вказала, що наявність вищезазначених обставин свідчить про те, що боржник [PERSON] діє недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно, як боржника. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат Смолов К.В. проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив. Також зазначив, що дійсно 12.08.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. Так, відповідно до чинного законодавства, для звернення стягнення на єдине житло боржника необхідно, щоб сума стягнення перевищувала 134 000,00 грн., натомість суми, що підлягають стягненню за зведеним виконавчим провадженням №69959503 становить 62 463,24 грн. та 1 921,00 грн., що у своїй сукупності є більше ніж у два рази меншою, ніж сума, що передбачена ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» для можливості звернення стягнення на єдине житло боржника у процесі примусового виконання рішення суду. Натомість у такому випадку виконавець вживає заходи для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Так, постановою про відкриття виконавчого провадження №69959453 від 29.09.2022, приватним виконавцем Осельським Є.С. було зобов`язано боржника [PERSON] подати декларацію про доходи та майно. З урахуванням перевірки майнового стану боржника, приватний виконавець міг звернути стягнення на пенсію боржника, не вдаючись до арешту та звернення стягнення на квартиру, що є предметом укладеного договору купівлі-продажу. Наведене свідчить про неможливість з огляду на ситуацію, що склалась, та розмір суми, що підлягає стягненню у порядку виконавчого провадження, накладення арешту на квартиру, яка перебувала у власності [PERSON] до її продажу [PERSON] , з метою подальшого звернення на неї стягнення. Тому доводи, викладені за змістом позовної заяви, в частині тверджень про укладення договору купівлі-продажу квартири з метою уникнення звернення стягнення на таке майно є необґрунтованими та не відповідають приписам чинного законодавства України. З урахуванням вищезазначеного, укладений договір купівлі-продажу не може бути фіктивним за своєю природою, оскільки сторонами були вчинено всі дії для його виконання, а саме [PERSON] отримала грошові кошти в рахунок оплати за договором купівлі-продажу, що підтверджується п.7 Договору, а [PERSON] прийняла у власність квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Обставини щодо відсутності обізнаності сторін про наявність судового рішення про стягнення відшкодування збитків, підготовки документів для укладення договору задовго до його фактичного укладення унеможливлюють наявність умислу на вчинення фіктивного правочину. Представник відповідача також зазначив, що в даній справі укладений договір купівлі-продажу не може кваліфікуватись також як фраудаторний, адже він не був вчинений на шкоду кредитору - АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі». Це підтверджується тим, що навіть у разі невчинення оспорюваного правочину позивач, як стягувач за виконавчим провадженням не зміг би отримати задоволення власних грошових вимог за рахунок звернення стягнення на таке майно, адже за законодавством накладення арешту на таке майно з метою подальшого звернення на нього стягнення не здійснюється. Отже, вчинений правочин щодо укладення договору купівлі-продажу не є ані фіктивним, ані фраудаторним. Таким чином, вважає, що позов AT «ДТЕК Дніпровські Електромережі» про визнання договору купівлі-продажу фіктивним та недійсним, скасування державної реєстрації задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача\~ [PERSON] \~адвокат Корсуновський\~П.Ю.\~заперечував проти\~позовних вимог,\~підтримавши наданий\~суду відзив.\~Додатково зазначив,\~що договір\~купівлі-продажу\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~було укладено\~для онука\~останньої \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~якому в\~подальшому знадобиться\~житло для\~облаштування особистого\~життя,\~при цьому\~сторони домовились\~про подальше\~проживання [PERSON] \~у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Документи щодо оформлення даного правочину були виготовлені 22.02.2022, утім, через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, договір купівлі-продажу було посвідчено 20.08.2022. Представник також звернув увагу, що для звернення стягнення на нерухоме майно на день укладення договору купівлі-продажу сума заборгованості по виконавчому провадженню мала б складати не менше 130\~000,00 грн., а на день подання позову та подання відзиву така сума має бути не менше 134\~000,00 грн. Отже, при заборгованості у розмірі 62\~463,24 грн., а також судового збору у розмірі 1\~921,00 грн., нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] , не могло бути стягнуто з [PERSON] в рамках виконавчого провадження щодо виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.08.2022. Крім того, відповідач [PERSON] повідомляла приватного виконавця про свої наміри виконувати рішення суду, у зв`язку з чим надала останньому відомості щодо своїх доходів. Так, [PERSON] є добросовісним набувачем вищезазначеної квартири. Таким чином, позивачем не доведено в чому саме полягає порушення його прав укладеним договором купівлі-продажу. Крім того, позивач жодного разу не оскаржував бездіяльність приватного виконавця щодо тривалого не вживання дій по виконанню рішення суду по цивільній справі №199/5836/19. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2022 задоволено позов AT «ДТЕК Дніпровські Електромережі» до [PERSON] про відшкодування збитків та стягнуто з останньої на користь акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» відшкодування збитків по акту №137187 від 01.02.2019 у розмірі 62 463,24, а також судові витрати. 12.08.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Аршавою І.О., та зареєстровано в реєстрі за номером №6953. Як убачається з матеріалів справи, 23.09.2022 Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська видано виконавчі листи щодо виконання рішення від 10.08.2022 по цивільній справі №199/5836/19 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» відшкодування збитків по акту №137187 від 01.02.2019 у розмірі 62\~463,24 грн. та судових витрат. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що приватним виконавцем Дніпровського міського нотаріального округу Осельським Є.С. відкрито виконавче провадження №69959340 та №69959453 з виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2022 по справі №199/5836/19, а постановою приватного виконавця від 29.09.2022 виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження №69959503. Утім, матеріали справи не містять доказів того, що вищезазначене рішення суду виконується, а приватним виконавцем вчинено всі дії щодо виконання рішення суду. Так, відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Згідно з ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. За змістом ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник. Частина 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», установлено в 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 6\~500,00 гривень, з 1 жовтня 6\~700,00 гривень. За ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з 1 січня 2023 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6\~700,00 гривень. За ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. Отже, після строку відведеного на перевірку майнового стану боржника, розмір мінімальної заробітної плати становив 6\~700,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що для звернення стягнення на єдине житло боржника необхідно, щоб сума стягнення перевищувала 134 000,00 грн. Натомість, суми, що підлягають стягненню за зведеним виконавчим провадженням №69959503 становлять 62 463,24 грн. та 1 921,00 грн., що у своїй сукупності є більше ніж у два рази меншою, ніж сума, що передбачена ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» для можливості звернення стягнення на єдине житло боржника у процесі примусового виконання рішення суду. Відповідно до ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Отже, законодавством передбачено, що у разі неможливості стягнення заборгованості за рахунок майна боржника та/або відсутності коштів на рахунках, приватний виконавець у процесі здійснення власних повноважень протягом виконавчого провадження, з урахуванням перевірки майнового стану боржника, міг звернути стягнення на пенсію боржника, не вдаючись до арешту та звернення стягнення на квартиру, що є предметом укладеного договору купівлі-продажу. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що доводи, викладені за змістом позовної заяви, в частині тверджень про укладення договору купівлі-продажу квартири з метою уникнення звернення стягнення на таке майно є необґрунтованими та таким, що не відповідають приписам чинного законодавства. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.ч.1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. За усталеною практикою Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15, під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно з правовою позицією Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. ... Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 12.08.2022 не впливає на можливість задоволення грошових вимог АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» до [PERSON] у порядку примусового виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2022 у справі №199/5836/19, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням суми стягнення у виконавчому провадженні, накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з подальшим зверненням на неї стягнення є неможливим. Крім того, позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним. Не можуть свідчити про недійсність спірного договору ті обставини, що спірну квартиру фактично не було передано відповідачці, тоді як, після укладення цього договору, позивач продовжував проживати у відчуженій квартирі. В даному випадку, це право сторін договору, а не обставина, яка свідчіть, що договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що укладання договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2022 не порушило й не могло порушити права та інтереси позивача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», як стягувача за виконавчим провадженням, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на позивача.

Outcome: dismissed