Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося в суд з позовом до відповідачів про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивує тим, що 29 березня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 48-Ф/07, згідно якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 80000 доларів США з оплатою процентів у розмірі 8,5 % річних на строк з 29 березня 2007 року до 29 березня 2027 року. Відповідно до умов кредитного договору кредит надається позичальнику на придбання квартири [ADDRESS] . В якості забезпечення виконання зобов`язань боржником за кредитним договором між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладений договір іпотеки без оформлення заставної від 29 березня 2007 року, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 20 травня 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 80750 доларів 12 центів США та 35010 гривень 76 копійок. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру [ADDRESS] . 30 січня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим М.А. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-122-10, виданого 28 березня 2011 року Сватівським районним судом Луганської області про звернення стягнення на предмет іпотеки. Під час виконавчого провадження встановлено, що 01 грудня 2009 року за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано [PERSON] та [PERSON] . Іпотекодавець не звертався до іпотекодержателя щодо надання письмової згоди на реєстрацію в квартирі третіх осіб. Таким чином, відповідачі під час укладення договору іпотеки не були зареєстровані у спірній квартирі та не мали права користуватися нею. Просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року залишено без змін. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та відповідь на відзив (т. 1, а.с. 213-217), просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала викладене у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив (т. 1, а.с. 147-154, 233-236). Зазначила, що відповідно до кредитного договору, укладеного між позивачем та [PERSON] , останній отримав кредит у сумі 80000 доларів США. 29 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Пунктом 2.1. договору купівлі-продажу квартири передбачено, що продаж квартири здійснюється за 505000 гривень, що є еквівалентом 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання договору, які сплачені покупцем до підписання цього договору. Після придбання зазначеної квартири [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та їх сином [PERSON] вселились у квартиру та зареєстрували своє місце проживання в ній. Придбана квартира є єдиним місцем проживання відповідачів та третьої особи. Таким чином, спірна квартира загальною вартістю 505000 гривень була придбана частково за особисті кошти [PERSON] (20000 доларів США) та частково за кошти отриманого кредиту (80000 доларів США). За таких обставин, вважати спірну квартиру такою, що придбана за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою, не можна, а тому відповідачі не підлягають виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У матеріалах справи містяться письмові пояснення представника Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації (т. 1, а.с. 98-99), з яких вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку не входять до повноважень суду, що передбаченого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що батьки дитини мають інше житло, а тому виселення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , призведе до порушення його житлових прав. Третя особа Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 березня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 48-Ф/07, згідно якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 80000 доларів США з оплатою процентів у розмірі 8,5 % річних на строк з 29 березня 2007 року до 29 березня 2027 року (т. 1, а.с. 8-11). Відповідно до умов кредитного договору кредит надається позичальнику на придбання квартири [ADDRESS] . В якості забезпечення виконання зобов`язань боржником за кредитним договором між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладений договір іпотеки без оформлення заставної від 29 березня 2007 року, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 21-26). Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 20 травня 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 80750 доларів 12 центів США та 35010 гривень 76 копійок. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 15-20). 30 січня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим М.А. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-122-10, виданого 28 березня 2011 року Сватівським районним судом Луганської області про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 30-32). З позову вбачається, що під час виконавчого провадження встановлено, що 01 грудня 2009 року за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано [PERSON] та [PERSON] . Іпотекодавець не звертався до іпотекодержателя щодо надання письмової згоди на реєстрацію в квартирі третіх осіб. Таким чином, відповідачі під час укладення договору іпотеки не були зареєстровані у спірній квартирі та не мали права користуватися нею. Просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. На спростування доводів сторони позивача представник [PERSON] вказує про те, що відповідно до кредитного договору, укладеного між позивачем та [PERSON] , останній отримав кредит у сумі 80000 доларів США. 29 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 157-158). Пунктом 2.1. договору купівлі-продажу квартири передбачено, що продаж квартири здійснюється за 505000 гривень, що є еквівалентом 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання договору, які сплачені покупцем до підписання цього договору. Таким чином, спірна квартира загальною вартістю 505000 гривень була придбана частково за особисті кошти [PERSON] (20000 доларів США) та частково за кошти отриманого кредиту (80000 доларів США). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»). При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічне положення закріплено у ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР (в подальшому назва кодексу змінена на ЖК України), згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Враховуючи норми статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України. В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 686/6268/21. Встановлено, що спірна квартира, загальною вартістю 505000 гривень, була придбана частково за особисті кошти [PERSON] (іпотекодавця) та частково за кошти отриманого кредиту (80000 доларів США). Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Доказів на спростування вказаних обставин стороною позивача суду не надано. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира придбана не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, тому відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed