Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

08.07.2021 [PERSON] звернувся до суду із позовом, згідно вимог якого просить суд: - поновити його на посаді, заступника начальника Управління реформування власності - начальника відділу підготовки державних підприємств до продажу Департаменту конкурентних продажів об`єктів приватизації Фонду державного майна України. - стягнути з Фонду державного майна України код ЄДРПОУ 00032945) на користь [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві 17.09.1998) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.09.2016 року до дня поновлення на роботі. - стягнути з Фонду державного майна України код ЄДРПОУ 00032945) на користь [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві 17.09.1998) моральну шкоду в розмірі 90 000 грн. - стягнути з Фонду державного майна України код ЄДРПОУ 00032945) на користь [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві 17.09.1998) судові витрати у розмірі 908 грн. - стягнути з Фонду державного майна України» (код ЄДРПОУ 00032945) на користь [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві 17.09.1998) штрафні санкції у розмірі інфляційного збільшення та 3% річних від суми боргу. Мотивуючі позовні вимоги, [PERSON] вказує, що він був прийнятий на роботу в Фонд державного майна України (далі - ФДМУ) у вересні 1993 року. За цей час показав себе висококваліфікованим фахівцем у питаннях власності, корпоратизації та приватизації. Про що свідчать численні заохочення та нагороди ФДМУ, остання Подяка від керівництва установи була видана 19.08.2016 року (за два тижні до звільнення). У 2016 році, в зв`язку із зміною керівництва ФДМУ, в установі було прийнято рішення про скороченням чисельності і штату та реорганізацію апарату ФДМУ з одночасним введенням в дію нового штатного розпису (наказ ФДМУ з особового складу щодо реорганізації від 23.02.2016 року № 88к). З 29.07.2016 року позивача було переведено на невакантну посаду (у порушення вимог чинного законодавства України) з пониженням посади. Незважаючи на обіцянки начальника відділу кадрів забезпечити в подальшому іншою роботою в ФДМУ, в разі виходу працівника з відпустки, позивачу (через два місяці) в зв`язку з припиненням відпустки (достроковим виходом працівника з відпустки) для догляду за дитиною (хоча час її виходу ще не наступив) було запропоновано самостійно шукати вакансії в підрозділах ФДМУ. Але при зверненні до керівників відділів та управлінь, в яких були в наявності вакантні посади, Позивачу відмовляли в працевлаштуванні. При цьому позивач зазнав приниження та моральних страждань. Незважаючи на умовляння позивача залишити його на роботі в ФДМУ на будь-якій посаді, був 05.09.2016 року звільнений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП, тобто з причини повернення працівника з відпустки по догляду за дитиною. Вказані обставини послугували підставою для звернення позивача до суду з метою захисту порушених прав та інтересів. 23.07.2021 ухвалою судді [PERSON]. було відкрито провадження у справі. 17.12.2021 року, відповідно до розпорядження № 509, у зв`язку зі смертю судді [PERSON]., вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл та 20.12.2021 визначено суддю Ільєву Т.Г. 20.12.2021 року ухвалою судді Ільєвої Т.Г. було відкрито провадження у справі. 11.04.2022 до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог з в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 270 000 грн. 12.07.2022 до суду надійшов відзив Фонду державного майна України, в якому представник просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судовим розглядом встановлено, що позивач був прийнятий на роботу в Фонд державного майна України у вересні 1993 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1056 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова) Фонду державного майна України була доведена гранична чисельність працівників апарату Фонду в кількості 460 штатних одиниць, що становило на 30 штатних одиниць менше у порівнянні з попередньою чисельністю. Відповідно до Постанови та у зв`язку із скороченням чисельності і реорганізацією апарату Фонду наказом Фонду з особового складу від 23.02.2016 № 88к «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Фонду» (далі - Наказ) з 01 березня 2016 року було введено в дію структуру та штатний розпис апарату Фонду, погоджений Міністерством фінансів України 18 лютого 2016 року. Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 06.07.2016 позивачу було надано письмове попередження про те, що відбувається скорочення чисельності та реорганізація апарату Фонду, у зв`язку з чим його посаду скорочено, та одночасно запропоновано відповідні посади (а.с. 67-68). Позивач ознайомився з попередженням під особистий підпис та написав заяву про переведення на посаду головного спеціаліста відділу корпоративного управління Управління корпоративних прав держави Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави на час відпустки для догляду за дитиною [PERSON] (а.с. 67-69). На підставі заяви було видано наказ Фонду з особового складу від 29.07.2016 № 742к «Про переведення [PERSON] ».(а.с. 70). Відповідно до ст. 85 Закону України «Про державну службу» у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу. У зв`язку з виходом на роботу [PERSON] , [PERSON] було звільнено, відповідно до частини другої статті 85 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби, про що виданий наказ з особового складу від 02.09.2016 № 812к. [PERSON] було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення та отримати трудову книжку у відділі персоналу апарату Фонду та проходження державної служби Управління персоналом Департаменту забезпечення діяльності Фонду у день звільнення. В останній день роботи [PERSON] трудову книжку не забрав, про що було складено акт від 02.09.2016. 07.09.2016 на адресу позивача (зазначену в кадрових документах) було надіслано лист з повідомленням про вручення з проханням отримати трудову книжку. Лист повернувся до Фонду за закінченням строку зберігання. Вказане в сукупності спростовує доводи позивача, що він не отримував трудову книжку. Так, мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що вважає його звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП незаконним, натомість просить суд поновити його на посаді не з якою був звільнений, що вказує на те, що предмет і підстави позову різняться, що є недопустимим. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Вказане свідчить, що позивачем не було доведено його позовних вимог щодо поновлення його на посаді заступника начальника Управління реформування власності - начальника відділу підготовки державних підприємств до продажу Департаменту конкурентних продажів об`єктів приватизації Фонду державного майна України, а відтак підстави і стягнення коштів відсутні. Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із змісту позовної заяви, [PERSON] у вересні 1993 року був прийнятий на роботу в Фонд державного майна України. Зазначає, що 05.09.2016 [PERSON] був звільнений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП (насправді наказ про звільнення від 02.09.2016 № 812к). Предметом позову є визнання протиправним наказу (невідомо якого) та поновлення на роботі. Частиною першою ст. 233 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи те, що позивач умисно ухилявся від отримання трудової книжки, Фондом 07.09.2016 було направлено на його адресу повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та зазначено, що його звільнено відповідно до наказу Фонду державного майна України від 02.09.2016 № 812к. Запропоновано отримати свою трудову книжку у відділі персоналу апарату Фонду та проходження державної служби Управління персоналом Департаменту забезпечення діяльності Фонду. Зазначений лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Таким чином, строк на звернення до суду сплинув 07.10.2016. При цьому, з позовом про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі Позивач звернувся до суду 23.07.2021, тобто з пропуском строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі який становить майже 5 років. Поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовної заяви не вбачається. За таких обставин в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 115,116, 117 КЗпП,

Outcome: dismissed