Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

У серпні 2022 року до суду надійшла вказана позовна заява про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею - 40,4 м2, житловою площею - 26,1 м2, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та про визнання права власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовано тим, що позивач є сином [PERSON] . Останній 09 червня 1998 року придбав вказаний вище житловий будинок за договором купівлі-продажу, який був зареєстрований Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі, а право власності на вказаний будинок зареєстровано за батьком позивача. [INFO] батько позивача помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина, у тому числі і на вказане вище майно. Заповіт не складався, позивач є спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] . При зверненні останнього до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено у зв`язку з тим, що наданий позивачем договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку не відповідає вимогам законодавства в частині нотаріального посвідчення. У зв`язку із зазначеним позивач був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 01 вересня 2022 року провадження у справі відкрито та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач та третя особа подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, наполегливо вимагав ухвалення по справі заочного рішення. У свою чергу від відповідачів до суду жодних заяв, клопотань або відзиву на позов не надходило. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд вбачає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження. 09 червня 1998 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким [PERSON] придбав у зазначених відповідачів житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею - 40,4 м2, житловою площею - 26,1 м2 з надвірними забудовами. Вказаний договір зареєстровано Павлоградським філіалом Придніпровської товарної біржі за р.6/4-НД. Зазначене підтверджується копіями відповідного договору купівлі-продажу нерухомого майна та довідки КП Павлоградське МБТІ від 16.12.2019 року Відповідно копії реєстраційного посвідчення від 16.12.1998 року, виданого замість реєстраційного напису, та вказаної вище довідки КП Павлоградське МБТІ, право власності на вказаний вище житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] на підставі зазначеного раніше договору купівлі-продажу нерухомого майна і записано в реєстрову книгу за №52-103. Окрім цього, батько позивача мав у приватній власності земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: 1212400000:03:024:0540 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських булівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.09.2013 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. У свою чергу [INFO] батько позивача помер, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про смерть. Згідно копії довідки про реєстрацію та склад зареєстрованих осіб від 18.09.2019 року, померлий [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] один до дня смерті. Відповідно копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , окрім позивача, спадкоємцем є також [PERSON] , яка подала заяву про відмову від усієї спадщини на користь позивача. У свою чергу позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану вище земельну ділянку, а у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний по справі житловий будинок нотаріусом було відмовлено у зв`язку з тим, що наданий позивачем договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку не відповідає вимогам законодавства в частині нотаріального посвідчення. Вказане підтверджується копіями спадкової справи та постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Щодо вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним суд приходить до висновку про необхідінсть задоволення зазначеного, виходячи з наступного. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 09.06.1998 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору №6/4-НД-Ф від 09.06.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Так, судом раніше встановлено, що право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за померлим [PERSON] . Павлоградським БТІ на підставі договору купівлі-продажу №6/4-НД-Ф від 09.06.1998 року. На теперішній час позивачу стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідності підтвердження її дійсності у судовому порядку, оскільки при оформленні сторонами договору купівлі-продажу не були виконані вимоги ст.227 ЦК України, в частині нотаріального оформлення зазначеної угоди. Отже, отримавши державну реєстрацію в КП «Павлоградське МБТІ» право власності на вказане домоволодіння, яке батько позивача придбав за договором купівлі-продажу №6/4-НД-Ф від 09.06.1998 року, що зареєстрований Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі, держава цим самим визнала її право власності на спірне домоволодіння, як таке, що виникло на незаборонених законом підставах. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодінняу 1998 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи. Тому в цьому контексті суд приходить до висновку, що немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №6/4-НД-Ф від 09.06.1998 року, що зареєстрований Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі. Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу №6/4-НД-Ф від 09.06.1998 року, що зареєстрований Павлоградською філією Придніпровської товарної біржі, дійсним. Щодо вимоги позивача про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на вказаний вище житловий будинок суд зазначає наступне. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Виходячи зі змісту ст.392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом раніше встановлено, що позивач є рідним сином померлого [PERSON] , який при житті мав у власності спірний житловий будинок, проте позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно у зв`язку з тим, що наданий останнім договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку не відповідає вимогам законодавства в частині нотаріального посвідчення. Отже, оскільки суд прийшов до висновку, що вказаний договір купівлі-продажу є дійсним, позивач є сином померлого [PERSON] та спадкоємцем першої черги, а інший спадкоємець відмовився від усієї спадщини на користь позивача, суд вважає за необхідне задовольнити вказану вимогу позивача та визнати за ним право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом. За таких обставин, підсумовуючи все зазначене вище, зважаючи на досліджені по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то він підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: approved