Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Короткий зміст первісного позову. 23.11.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просив: 1) припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; 2) стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну відповідачу 1/6 частину вказаної квартири в розмірі 69475 грн., шляхом перерахування відповідачу коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА у Полтавській області; 3) визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину вказаної квартири. А також [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати на судовий збір в розмірі 908 грн. та на професійну правничу допомогу, витрати на проведення експертизи в розмірі 2000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 05.05.1993 року, двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м2, житловою площею 28,6 м2 (далі Квартира), - належала на праві спільної сумісної власності матері [PERSON] та сину [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Спадщину померлої [PERSON] прийняли її сини [PERSON] та [PERSON] . А повнолітня донька [PERSON] відмовилася від спадщини матері [PERSON] на користь брата [PERSON] . Таким чином після оформлення документів про право на спадщину померлої [PERSON] вказана квартира стала належати на праві спільної часткової власності її сину [PERSON] 5/6 частин, а також сину [PERSON] 1/6 частина. При цьому [PERSON] належать на праві власності й інші три об`єкти нерухомого майна (три квартири), що вказує на забезпечення його особисто та його дітей житлом. З 1982 року і по теперішній час [PERSON] не проживав у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте чинить перешкоди співвласнику [PERSON] у користуванні вказаною квартирою, відмовляється нести тягар утримання спільного майна, не сплачує комунальні послуги, які надаються у спірну квартиру. Спільне користування спірною квартирою [PERSON] та [PERSON] неможливо, оскільки вони не ведуть спільне господарство, кожен мають свої сім`ї, між ними склалися стійкі неприязні стосунки. Провести реальний розподіл квартири з виділенням в натурі належної [PERSON] 1/6 частини, що становить загальної площі 7,2 м2, із двохкімнатної спільної квартири, в якій одна кімната є прохідною, так щоб кожному співвласнику виділити ізольовані приміщення з окремими входами з дотриманням діючих будівельних норм технічно неможливо, тому зазначена квартира є неподільною річчю. Частка [PERSON] у спільній квартирі за адресою: [ADDRESS] , - є незначною. Згідно з висновком експерта від 24.09.2021 року, вартість спірної квартири становить 416850, грн., а тому 1/6 частина спірної квартири, що належить [PERSON] , коштує 69475 грн. Оскільки [PERSON] та його діти забезпечені іншим окремим житлом, а син [PERSON] потребує житла для проживання зі своєю дружиною та малолітньою дитиною, [PERSON] пропонував [PERSON] придбати належну йому частку у спільній квартирі навіть за ціну більшу ніж визначено в експертному висновку. Проте [PERSON] відмовився. За таких обставин [PERSON] звернувся до суду з позовом за захистом своїх майнових прав, просив припинити право власності [PERSON] на належну йому 1/6 частку у спірній квартирі, в якості компенсації зобов`язати [PERSON] сплатити [PERSON] вартість такої частки квартири, відповідно визнати за [PERSON] право власності на вказану частку квартири. Таке припинення права власності на частину спільної квартири не завдасть істотної шкоди співвласнику [PERSON] та членам його сім`ї, оскільки вони не користуються спірним житлом з 1982 року та забезпечені іншим окремим житлом. Короткий зміст відзиву на первісний позов. [PERSON] подав відзив на первісний позов [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні, стягнення грошової компенсації та визнання права власності. В обґрунтування відзиву на первісний позов зазначено, що [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . А саме [PERSON] належить 1/6 частина спільної квартири, [PERSON] 5/6 частин. Обидва співвласника [PERSON] , та [PERSON] не зареєстровані у спільній квартирі. [PERSON] забезпечений іншим житлом, де фактично і мешкає зі своєю сім`єю. [PERSON] не має у власності іншого нерухомого майна, окрім частки у вказаній квартирі, проте не може проживати у зазначеній квартирі, оскільки [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні спільним майном. А тому припинення судом права власності [PERSON] на вказане майно істотне порушить його майнові права. Доводи [PERSON] про наявність у [PERSON] права власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , - є безпідставними, оскільки вказана квартира є особистою власністю [PERSON] , з якою [PERSON] розірвав шлюб у 2019 році. На теперішній час в цій однокімнатній квартирі проживає колишня дружина [PERSON] з їх спільним повнолітнім сином [PERSON] . А тому [PERSON] хоча і має зареєстроване місце проживання у однокімнатній квартирі колишньої дружини, проте не може проживати в ній з 2018 року. Також [PERSON] вважав, що [PERSON] безпідставно занижено вартість спільної квартири. [PERSON] стверджував, що сплачує отримані комунальні послуги з врахуванням розміру належної йому частки у спільній квартирі, на підтвердження оплати подає суду квитанції. На думку [PERSON] , [PERSON] завищено вартість судових витрат на правову допомогу, а вартість експертизи, проведеної на його замовлення до його звернення до суду, не є судовими витратами, а тому не підлягають відшкодуванню. Короткий зміст зустрічного позову. 12.01.2022 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив визначити порядок користування співвласниками [PERSON] та [PERSON] житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що спірне житлове приміщення належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/6 частина, [PERSON] 5/6 частин. Спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 43,4 м2, житловою площею 28,6 м2, у тому числі ізольована кімната 10,6 м2, прохідна кімната 18,0 м2, кухня 9,7 м2, вбиральня 3,4 м2, коридор 1,7 м2. Обидва співвласника [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані у спільній квартирі. [PERSON] забезпечений іншим житлом, де фактично і мешкає зі своєю сім`єю. [PERSON] не має у власності іншого нерухомого майна, окрім частки у вказаній квартирі, проте не може проживати у належній йому на праві спільної часткової власності квартирі, оскільки [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні належною йому частиною квартири. Разом з тим, неможливо провести реальний поділ спільної двокімнатної квартири з виділенням в натурі належної [PERSON] 1/6 частини у квартирі чи створенням двох незалежних об`єктів нерухомості. За таких обставин [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав, просив визначити порядок користування співвласниками [PERSON] та [PERSON] спільним житловим приміщенням. Короткий зміст відзиву на зустрічний позов. [PERSON] подав відзив на зустрічний позов [PERSON] про визначення порядку користування співвласниками [PERSON] та [PERSON] житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування відзиву на зустрічний позов зазначено, що [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . А саме [PERSON] належить 1/6 частина спільної квартири, [PERSON] 5/6 частин. Квартира є неподільною річчю. Частка [PERSON] у спільній квартирі є незначною. Обидва співвласника [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані у спільній квартирі. [PERSON] та його діти забезпечені іншим житлом, з цих підстав він не проживає у вказаній квартирі з 1982 року. А тому права [PERSON] не були порушені, й відповідно він безпідставно звернувся до суду із зустрічним позовом про встановлення порядку користування спільною квартирою. Спільне користування [PERSON] та [PERSON] належною їм спільною квартирою є неможливим, бо між ними склалися стійкі неприязні стосунки. Разом з тим [PERSON] має намір забезпечити житлом свого сина [PERSON] разом з дружиною та малолітньою донькою, шляхом надання їм права користування належним йому житлом, що унеможливлює спільне користування з [PERSON] спірної двохкімнатної квартири, в якій лише одна ізольовані кімната, а інша кімната прохідна без дверей. У змісті вимог зустрічної позовної заяви про встановлення порядку користування спільною квартирою навіть не запропоновано варіантів для встановлення судом порядку користування такою квартирою, оскільки виходячи із незначного розміру частки [PERSON] , неподільності цієї квартири, житлових норм на особу, встановити будь-який порядок спільного користування неможливо, бо він порушить права [PERSON] . З цих підстави [PERSON] просив відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про встановлення порядку користування спільним житловим приміщенням. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2022 року частково задоволено клопотання представника [PERSON] адвоката Саливон С.О. про витребування доказів. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.04.2022 року прийнято зустрічний позов [PERSON] про встановлення порядку користування спільною квартирою для спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] про припинення права власності на незначну частку у спільній квартирі, стягнення за неї грошових коштів, визнання права власності на таку частку за іншим співвласником. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.05.2022 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду. Задоволено клопотання представника [PERSON] адвоката Саливон С.О. про виклик свідків в судове засідання для їх допиту. Позиція учасників справи в судовому засіданні. [PERSON] та його представник адвокат Саливон С.О. в судовому засіданні підтримали поданий ними первісний позов, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Просили відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] з підстав, наведених у поданому ними відзиві на позов. [PERSON] та його представник адвокат Шевченко С.М. в судовому засіданні підтримали поданий ними зустрічний позов, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Просили відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] з підстав, наведених у поданому ними відзиві на зустрічний позов. В судове засідання 29.03.2023 року [PERSON] не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджено його представником. Представник третьої особи Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не з`явилася в судове засідання, хоча повідомлялася про місце і час слухання справи. Подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Одночасно повідомив, що Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не наділений повноваженнями здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. (т.1 а.с.169). Обставини встановлені судом. Норми права та мотиви суду при прийнятті рішення. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 05.05.1993 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м2, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.42, а.с.160). Згідно з технічним паспортом, виготовленим 27.04.1993 року Кременчуцьким міжміським БТІ, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м2, житловою площею 28,6 м2, складається з двох кімнат, зокрема 1-а кімната прохідна 18,0 м2 та 2-а кімната 10.6. м2, кухні 9,7 м2, вбиральні 3,4 м2, коридору 1,7 м2. (а.с.43-44). Згідно з технічним паспортом, виготовленим 16.12.2021 року Кременчуцьким міжміським БТІ, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,3 м2, житловою площею 28,6 м2, складається з двох кімнат, зокрема 1-а кімната прохідна 18,0 м2 та 2-а кімната 10,6. м2, кухні 9,7 м2, вбиральні 3,4 м2, коридору 1,7 м2, кладова 0,9 м2, (а.с. 154-162). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15.07.2019 року Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області. (а.с.41). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 16.01.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М., зареєстрованим в реєстрі за №13, спадкова справа 66/2019, спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] , 1935 р.н., яка померла [INFO] , є її син [PERSON] - на 1/3 частку у спадщині, син [PERSON] на 2/3 частки у спадщині, з врахуванням частки у спадщини від якої на його користь відмовилася дочка померлої [PERSON] . Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з частини квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м2, житловою площею 28,6 м2. Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири видано [PERSON] та було зареєстровано в Спадковому реєстрі, № витягу 59030613 від 16.01.2020 року, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 196542596 від 16.01.2020 року (а.с.45-47). Таким чином квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НОК129943, виданим 16.01.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М., а також [PERSON] 5/6 частин на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.05.1993 року (1/2 частина) та свідоцтва про право на спадщину за законом НОК129944 від 16.01.2020 року (1/3 частина). Згідно з висновком експерта Шлапак С.Л. №9/10-21 від 24.09.2021 року, виконаним за заявою [PERSON] , за результатами проведеної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи встановлено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи складає 416850 грн. Ринкова вартість 1/6 частини зазначеної квартири станом на дату проведення експертизи складає 69475 грн. Провести реальний розподіл об`єкту нерухомого майна з виділенням в натурі належної [PERSON] 1/6 частини в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , що становить 7,2 м2 (при нормі 28,0 м2 ) технічно неможливо, оскільки виділити співвласникам ізольовані приміщення з окремими виходами, зі складом приміщень, зазначених у п.п.5.19, 5.20 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», які можуть бути використані як окремі квартири, чи які можливо переобладнати в такі квартири у відповідності з діючими будівельними нормами не представляється можливим. (т.1 а.с.77-87). В судовому засіданні відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Шевченко С.М. стверджували, що вважають заниженою визначену у висновку експерта вартість спільної квартири [ADDRESS] . Але [PERSON] та його представник адвокат Шевченко С.М. не заявили клопотання про призначення експертизи для визначення актуальної вартості квартири. Разом з тим адвокат Шевченко С.М. указав, що станом на 29.03.2023 року при ухваленні рішення суд має врахувати, що проведена за заявою [PERSON] оцінка квартири за висновком експерта Шлапак С.Л. №9/10-21 від 24.09.2021 року вже втратила чинність, а тому є неактуальною. Й [PERSON] з його представником адвокатом Саливон С.О. в судовому засіданні відмовилися заявити клопотання про призначення експертизи для визначення актуальної вартості квартири на момент розгляду справи 29.03.2023 року. Згідно з актами, складеними 10.08.2021 року, 27.10.2021 року ОСББ «Дорожник №2», голова правління та бухгалтер [PERSON] , зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] підтверджено факт, що з 1982 року по теперішній час [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.51-52). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] тривалий час/з 1982 року не проживає постійно за адресою: [ADDRESS] , а лише іноді навідується. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є внутрішньо переміщеною особою, після початку воєнного стану була змушена виїхати з м. Харкова, з дозволу [PERSON] оселилася в його квартирі у [ADDRESS] , де одна з кімнат закрита іншим співвласником [PERSON] , проте останній не проживає в цій кімнаті постійно, лише іноді навідується. Разом з тим свідки вказували, що не бачили між [PERSON] та [PERSON] бійок чи застосування насильства під час їх спілкування. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що у зв`язку з проблемами в сім`ї та розірванням шлюбу [PERSON] просився у матері [PERSON] жити у її квартирі, проте остання йому відмовила. Сторони [PERSON] та [PERSON] , їх сестра свідок [PERSON] визнали, що з 2019 року після смерті матері [PERSON] , її син [PERSON] закрив для особистого користування ізольовану кімнату у квартирі за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] вказували, що хоча [PERSON] і сам постійно не проживає у цій кімнаті квартири, проте й інший співвласник [PERSON] не має доступу у вказану кімнату з 2019 року. На підтвердження вказаного факту [PERSON] подав відеозапис зі спільної квартири, знятий на початку 2022 року. 13.06.2021 року, 10.09.2021 року [PERSON] звертався до поліції з приводу що у нього виникав конфлікт з братом [PERSON] стосовно поділу спільного майна, з приводу користування спільним майном, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено талонами повідомленнями єдиного обліку №6944, №10862. Дані звернення було розглянуто ВП №1 Кременчуцького РУП в Полтавській області, не виявлено ознак адміністративного чи кримінального правопорушення в діях [PERSON] , встановлено наявність цивільно-правового спору, що вирішується судом. (а.с.71-75). [PERSON] стверджував, що має право власності лише на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , й не має права власності на інше житло. Так, згідно з актуальною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №267739525 від 27.07.2021 року, [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,4 м2, житловою площею 28,6 м2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НОК129943, виданим 16.01.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М., рішення про державну реєстрацію №50677262 від 16.01.2020 року, а інша інформація не знаходиться в розділі актуальної інформації (т.1 а.с.48-50). За [PERSON] не зареєстроване право власності на інше нерухоме майно, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №293942958 від 08.01.2022 року. Запис про реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , погашено 07.04.2021 року. Згідно з договором дарування, посвідченим 12.10.2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Д.О., [PERSON] подарував своїй доньці [PERSON] належну йому 1/3 частини квартири, за адресою: [ADDRESS] , (т.1 а.с. 214-219). Згідно з договором дарування, посвідченим 17.10.2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Д.О., [PERSON] подарував своїй доньці [PERSON] належну йому квартиру, за адресою: [ADDRESS] . (т.2 а.с.152-154). [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено листом Кременчуцької районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №13716/01-27 від 01.12.2021 року. (т.1 а.с.123). Проте згідно з актом про непроживання, складеним 07.02.2022 року фахівцем КК «Будсервіс» зі слів сусідів [PERSON] , [PERSON] , з лютого 2018 року [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.277). [PERSON] належить право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу ВРМ №957530, посвідченим 30.08.2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за р.№9763, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №267740578 від 27.07.2021 року. (а.с.65). Згідно з технічним паспортом, виготовленим 08.08.2011 року КП «Кременчуцьке МБТІ» квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,7 м2, житловою площею 20,2 м2, складається з однієї кімнати 20,2 м2, кухні 7,1 м2, вбиральні 3,3 м2, передпокою 5,1 м2, вбудованої шафи 1,1 м2. (а.с.222-223). Зі змісту відзиву на первісний позов вбачається, що в цій однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживає власниця [PERSON] . А також в однокімнатній квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , має зареєстроване місце проживання її та [PERSON] син [PERSON] , що підтверджено його паспортом [NUMBER] , виданий 03.10.2015 року Петрівським РС УДМС України в Кіровоградській області. (т.1 а.с.221). Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.09.2019 року у справі №524/1892/19, розірвано шлюб [PERSON] з [PERSON] , зареєстрований 14.07.1976 року, що підтверджено довідкою Відділу ДРАЦС у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області від 14.07.2021 року №651/20.13-27. (т.1 а.с.64). Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджував, що йому не належить право власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказана квартира є особистою приватною власністю [PERSON] . З офіційного сайту судової влади вбачається, що станом на 29.03.2023 року [PERSON] не звертався до [PERSON] з позовом про визнання спільною сумісною власності квартири за адресою: [ADDRESS] , хоча після розірвання їх шлюбу сплинуло більше трьох років. https://court.gov.ua/fair/. Суд неодноразово роз`яснював [PERSON] та його представнику адвокату Саливон С.О., що встановлення належності права власності [PERSON] на інше нерухоме майно має істотне значення для вирішення спору про припинення його права власності на частку у спірній квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Проте вони не подали належних допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначених ними обставин про наявність у [PERSON] права власності на інше нерухоме майно, заперечували щодо допиту судом [PERSON] з приводу обставин придбання у шлюбі та реєстрації на неї права власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , поділу спільного майна подружжя при розірванні шлюбу, не заявили клопотання про витребування у нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовського А.Г. копії договору купівлі-продажу [PERSON] вказаної квартири ВРМ №957530 від 30.08.2011 року та матеріалів нотаріальної справи. В обґрунтування своїх доводів про належність [PERSON] іншого нерухомого майна посилалися лише на правові презумпції, викладені у постановах Верховного Суду у справах про вирішення спору між подружжям про поділ спільного сумісного майна, придбаного у шлюбі, ігноруючи той факт, що у даній справі іншій предмет позову та підстави, а суду не подані докази, що між [PERSON] та [PERSON] є спір щодо поділу майна, придбаного дружиною під час шлюбу, та зареєстрованого особисто на неї, зокрема щодо оскарження права особистої власності дружини на квартиру, придбану нею у період шлюбу. Разом з тим, [PERSON] має зареєстроване та фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 130 м2, житловою площею 52,3 м2, що належить йому на праві власності. Цей факт підтверджено паспортом громадянина України на ім`я [PERSON] [NUMBER] , виданим 18.02.1998 року Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №251948757 від 09.04.2021 року та його особистими поясненнями. (т.1 а.с.39-40, 224-225). [PERSON] має сина [PERSON] , який з 26.08.2006 року одружений зі [PERSON] , має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , проте не має права власності на житло, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 13.03.2002 року разом з іншими чотирма особами, що унеможливлює їх спільне проживання за адресою реєстрації. Наведені факти підтверджені Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №263783443 від 30.06.2021 року; свідоцтвом про народження [NUMBER] виданим 05.08.1985 року відділом ЗАГС Крюківського райвиконкому м.Кременчука, актовий запис №632; свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим 26.08.2006 року Крюківським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис №469; свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 07.04.2017 року Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, актовий запис №525; довідками про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №29178 від 29.10.2021 року, №18077 від 21.07.2021 року, №18434 від 23.07.2021 року, №21054 від 16.08.2021 року, №21053 від 16.08.2021 року. (т.1 а.с.53-63). 06.10.2021 року [PERSON] звертався до [PERSON] з пропозицією викупити належну йому 1/6 частку квартири [ADDRESS] . (т.1 а.с.82-93). Але в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він вважає запропоновану [PERSON] вартість його частки у спільній квартирі заниженою, а тому не погодився на пропозицію викупити належну йому частку за таку низьку ціну, не погоджується припинити його право власності з виплатою компенсації, яка не відповідає ринковим цінам, яка завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї. [PERSON] подав документи про оплату комунальних послуг, наданих у квартиру [ADDRESS] , що належить йому на праві спільної часткової власності, а також про встановлення вузлів обліку води. (т.1 а.с.94-113). [PERSON] подав документи про оплату встановлення пам`ятнику матері. (т.1 а.с. 114-115). [PERSON] подав документи про оплату частини комунальних послуг, наданих у квартиру [ADDRESS] , що належить йому на праві спільної часткової власності. (т.1 а.с.226-229). Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту власності, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося\~таке втручання\~на національному\~законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є\~відповідний захід\~пропорційним конкретній\~легітимній меті\~втручання у\~право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. У ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ч.1 ст.316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). За правилами частин першої другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). У ст. 358 ЦК України встановлено порядок здійснення права спільної часткової власності. Так, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. У ст. 360 ЦК України визначено порядок утримання майна, що є у спільній частковій власності. Так, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови,\~що таке\~припинення не\~завдасть істотної\~шкоди інтересам\~співвласника,\~та попереднього\~внесення позивачем\~вартості цієї\~частки на\~депозитний рахунок\~суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Засади захисту\~права власності\~визначені зокрема\~у ст.\~386\~ЦК України.\~Так, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками двокімнатної квартири (одна кімната прохідна, друга кімната ізольована) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,3 м2, житловою площею 28,6 м2, де [PERSON] належить 5/6 часток квартири, а [PERSON] належить 1/6 частка квартири, що відповідає 7,38 м2 загальної площі квартири та 4,77м2 житлової площі. Провести реальний розподіл об`єкту нерухомого майна з виділенням в натурі належної [PERSON] 1/6 частини в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , що становить загальної площі 7,2 м2 (при нормі 28,0 м2 ) технічно неможливо, оскільки виділити співвласникам ізольовані приміщення з окремими виходами, зі складом приміщень, зазначених у п.п.5.19, 5.20 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», які можуть бути використані як окремі квартири, чи які можливо переобладнати в такі квартири у відповідності з діючими будівельними нормами не представляється можливим, що підтверджено висновком експерта Шлапак С.Л. №9/10-21 від 24.09.2021 року. За таких обставин, суд вважає, що частка [PERSON] у спільній власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , - є незначною і не може бути виділена в натурі; спірна квартира є неподільною. Проте доводи позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника адвоката Саливон С.О. про те, що припинення права власності [PERSON] у спірній квартирі на належну йому частку, яка є незначною, не спричинить йому та членам його сім`ї істотної шкоди не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Так, відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник стверджували, що [PERSON] не має права власності на інше нерухоме майно, і об`єктивно підтвердили це належним, допустимим доказом - Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №293942958 від 08.01.2022 року. (т.2 а.с.152-154). Доводи позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника адвоката Саливон С.О., наведені у первісному позові, про те, що на момент розгляду справи [PERSON] належить право власності на інше нерухоме майно, а саме 1) однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ) 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ) квартиру за адресою: [ADDRESS] , не знайшли свого об`єктивного підтвердження в суді, ґрунтуються лише на припущеннях. Так, 12.10.2016 року [PERSON] подарував своїй доньці [PERSON] належну йому 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . 17.10.2016 року [PERSON] за згодою дружини [PERSON] подарував доньці [PERSON] належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] . (т.2 а.с.152-154). А однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,7 м2, житловою площею 20,2 м2, зареєстрована на праві власності [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу ВРМ №957530, посвідченим 30.08.2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за р.№9763. Шлюб [PERSON] з [PERSON] розірвано заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.09.2019 року у справі №524/1892/19. Станом на 29.03.2023 року з офіційного сайту судової влади вбачається, що [PERSON] не звертався до [PERSON] з позовом про визнання спільною сумісною власності квартири за адресою: [ADDRESS] , хоча після розірвання їх шлюбу сплинуло більше трьох років. https://court.gov.ua/fair/. [PERSON] має зареєстроване місце проживання в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за його колишньою дружиною [PERSON] . Проте в цій квартирі проживає власниця [PERSON] , а також зареєстрований їх спільний повнолітній син [PERSON] , який там фактично і проживає. В той час як відповідач за первісним позовом-позивач за зустрічним позовом [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації в однокімнатній квартирі колишньої дружини з лютого 2018 року. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «та обставина, що відповідач і її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні сама по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». Відповідно до ст.47 ЖК України, н орма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу У ст.50 ЖК України визначені вимоги, що ставляться до жилих приміщень. Зокрема, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 54 цього Кодексу. З огляду на положення ст.47, ст.50 ЖК України, за місцем реєстрації [PERSON] у однокімнатній квартирі його колишньої дружини [PERSON] , житловою площею 20,2 м2, де проживає вона з їх спільним повнолітнім сином, - при спільному проживанні ще й [PERSON] не буде дотримано встановлені норми жилої площі в Україні. Твердження представника [PERSON] адвоката Саливон С.О. про те, що розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним, спростовуються показаннями їх сестри [PERSON] про те, що брат [PERSON] зраджував своїй дружині з іншою жінкою та просився до матері [PERSON] жити в її квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте мати йому відмовила. А також тим фактом, що з 2018 року [PERSON] не проживає в квартирі у [PERSON] . Твердження представника [PERSON] адвоката Саливон С.О. про те, що [PERSON] не потребує проживання у належній їм на праві спільної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , спростовуються показаннями їх сестри [PERSON] про те, що брат [PERSON] ще за життя матері [PERSON] просився у неї жити в спірній квартирі, проте мати йому відмовила. А після смерті матері з 2019 року коли [PERSON] вчинив дії, направленні на позасудове визначення порядку спільного користування та володіння їх спільною квартирою, а саме зачинив ізольовану кімнату для особистого користування. То [PERSON] звертався до поліції зі скаргами на його дії. Працівники поліції розглянувши скарги [PERSON] встановили, що в діях [PERSON] відсутній склад кримінального чи адміністративного правопорушення, а має місце цивільний спір співвласників щодо визначення порядку користування, володіння та розпорядження належним їм на праві спільної часткової власності майном. Після чого [PERSON] дозволив іншій особі проживати в їй спільній квартирі без дозволу співвласника [PERSON] . Тому коли [PERSON] вкотре вчинив дії направлені на користування належною йому часткою у спільній квартирі, то вже такі його дії зустріли опір з боку наймачки. [PERSON] також звернувся до суду за захистом своїх прав із зустрічним позовом, в якому просив встановити порядок користування квартирою, яка належить йому на праві спільної часткової власності зі [PERSON] , посилаючись на те, що не має іншого житла, а відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні майном. Такі дії [PERSON] вказують на наявність у нього зацікавленості у належній йому частці в спірній квартирі. Також суд критично відноситься к припущенням представника [PERSON] - адвоката Саливон С.О. про фіктивність відчуження [PERSON] належного йому нерухомого майна у 2016 році ще за життя своєї матері [PERSON] , а саме окремої квартири по [ADDRESS] загальною площею 65,7 м2 та 1/3 частини окремої квартири по [ADDRESS] загальною площею 73,7 м, щоб отримати в майбутньому після смерті своєї матері [PERSON] , яка до речі сталася 13.04.2019 року, права на 1/6 частину у квартирі по [ADDRESS] , що відповідає відповідає 7,38 м2 загальної площі квартири та 4,77 м2 житлової площі. З поданих суду доказів лише можливо об`єктивно встановити, що за показаннями свідка [PERSON] ще за життя її матері [PERSON] її зведений брат [PERSON] зраджував своїй дружині [PERSON] та просився у матері жити з нею, але отримав від неї відмову. 24.11.2016 року [PERSON] вперше звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Приблизно в цей же період у жовтні 2016 року [PERSON] дарує їх спільним донькам належне йому нерухоме майно. Після чого за заявою [PERSON] ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.03.2017 року у справі №524/9141/16-ц її позов залишено без розгляду. З лютого 2018 року [PERSON] не проживає у квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджено актом про непроживання, складеним 07.02.2022 року фахівцем КК «Будсервіс» зі слів сусідів. 19.03.2019 року [PERSON] повторно звертається до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.09.2019 року у справі №524/1892/19 розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] . В той час як мати [PERSON] померла [INFO] . Після розірвання шлюбу у 2019 році протягом більше трьох років [PERSON] не звертався до суду з позовом до колишньої дружини [PERSON] про визнання спільним сумісним майном подружжя куплену нею у шлюбі та зареєстровану особисто на неї квартиру за адресою: [ADDRESS] , а у відзиві на первісний позов та у суді стверджував, що не має права власності на вказану квартиру, оскільки вона належить його дружині на праві особистої приватної власності. [PERSON] має зареєстроване місце проживання у однокімнатній квартирі, право власності на яку зареєстровано особисто на його колишню дружину, за адресою: [ADDRESS] . В цій же квартирі проживає власниця [PERSON] та має зареєстроване місце проживання та фактично мешкає син [PERSON] та [PERSON] [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] та [PERSON] прийняли її спадщину та між ними виник спір щодо користування, володіння та розпорядження належною їм на праві спільної часткової власності квартирою за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] стверджував, що припинення права власності [PERSON] на частку у їх спільній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї, оскільки він не проживає у належній спірній квартирі з 1982 року і по теперішній час. Разом з тим після смерті матері з 2019 року [PERSON] зачинив для свого особистого користування одну кімнату в їх спільній квартирі, а [PERSON] неодноразово скаржився до поліції на дії [PERSON] , направленні на позасудове визначення порядку їх спільного користування та володіння їх спільною квартирою, незважаючи на те, що [PERSON] стверджував, що не має права власності на інше житло, окрім частки у спільній квартирі, яку отримав у спадщину після смерті матері. Працівники поліції розглянувши скарги [PERSON] встановили, що в діях [PERSON] відсутній склад кримінального чи адміністративного правопорушення, а має місце цивільний спір співвласників щодо визначення порядку користування, володіння та розпорядження належним їм на праві спільної часткової власності майном. При цьому [PERSON] дозволив іншій особі жіночої статі проживати в їй спільній квартирі без дозволу співвласника [PERSON] , незважаючи, що в квартирі лише одна ізольована кімната, а інша кімната є прохідною. Також [PERSON] двічі звертався до суду з позовом про припинення права власності [PERSON] (справа №537/79/21, справа №537/5927/21). Але і [PERSON] також звернувся до суду за захистом своїх прав із зустрічним позовом, в якому просив встановити порядок користування квартирою, яка належить йому на праві спільної часткової власності зі [PERSON] , посилаючись на те, що не має іншого житла (справа №537/79/21). Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, наведених у ст. 12, ст.13 ЦПК України, обов`язок доказування і подання доказів ,\~наведеного ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, враховуючи, що за [PERSON] не зареєстровано право власності на інше нерухоме майно, хоча він має зареєстроване місце проживання в іншій квартирі, проте право власності на вказану квартиру зареєстровано особисто за його колишньою дружиною, а квартира є однокімнатною і в ній ще проживає його колишня дружина та повнолітній син, що унеможливлює проживання в ній [PERSON] , у відповідно він не проживає в цій квартирі з лютого 2018 року. [PERSON] не втрачав інтересу до належної йому частки у спільній квартирі, оскільки після смерті своєї матері прийняв спадщину й з 2019 року самостійно без згоди іншого співвласника визначив собі кімнату для користування, хоча такі його дії оскаржувалися іншим співвласником [PERSON] до поліції та суду. А тому суд вважає доведеним, що припинення для [PERSON] права на 1/6 частку в спільній частковій власності на спірну двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , завдасть істотної шкоди його інтересам, а також інтересам його колишньої дружини [PERSON] та їх повнолітнього сина [PERSON] . Разом з тим й запропонована [PERSON] вартість належної Капустіну частки у квартирі, визначена висновком експерта [PERSON] №9/10-21 від 24.09.2021 року, на час розгляду справи 29.03.2023 року вже втратила свою чинність та не актуальна. За таких обставин, суд встановив, що 1/6 частка [PERSON] в спірній двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , є незначною та не може бути виділена в натурі, спірна квартира є неподільною річчю, проте припинення для нього права власності на належне йому майно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] та членам його сім`ї сину [PERSON] , що є перешкодою для задоволення позову [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку у спільній квартирі. Для запобігання порушення інтересів співвласника [PERSON] та членів його сім`ї, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на частку у спільній квартирі, стягнення грошової компенсації на його користь, визнання за [PERSON] права власності на зазначену частку квартири. Таке рішення суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.04.2021 року у справі № 524/2579/18, провадження № 61-7736св19. Незгода співвласника [PERSON] з розміром проведеної [PERSON] оплати за надані комунальні послуги у їх спільну квартиру не є предметом даного позову, не має правового значення для вирішення питання про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку у спільній власності, а може бути вирішена за наявності відповідних умов і обставин, шляхом звернення до суду з позовом до співвласника квартири з метою відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності, суд окрім наведених вище встановлених обставин справи та норм права врахував наступне. Зі змісту зустрічного позову [PERSON] вбачається, що він звернувся до суду за захистом свого права на користування належною йому 1/6 часткою у спільній квартирі за адресою: [ADDRESS] . При цьому у змісті зустрічного позову при викладенні позовних вимог [PERSON] не запропонував конкретний порядок користування спільною квартирою, який має розглянути суд, не запропонував жодного перепланування квартири для виділення двом співвласникам окремої кімнати у квартирі відповідно до належних їм часток. При вирішенні спору про встановлення порядку користування житловою квартирою за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/6 частка, [PERSON] 5/6 часток, суд врахував, що обидва співвласника в спірній квартирі фактично не проживали, [PERSON] не має зареєстрованого права власності на інше житло, а [PERSON] забезпечений іншим житлом, де фактично мешкає, й дану квартиру він мав намір передати у користування третім особам (на теперішній час внутрішньо переміщеній особі, в подальшому своєму повнолітньому сину з сім`єю). Спірна квартира невеликої площі (загальна площа 44,3 м2 , житлова площа 28,6м2), складається з двох кімнат, одна з яких є прохідною (площа 18,0 м2), друга ізольована (площа 10,6 м2), тому на належну [PERSON] 1/6 частину спільної квартири, тобто на його ідеальну частку, приходиться загальна площа квартири 7,38 м2, житлова площа 4,77м2. Фактично з 2019 року та на час розгляду справи [PERSON] , без згоди іншого співвласника [PERSON] , виділив собі у користування єдину ізольовану кімнату площею 10,6 м2, що в 2,22 рази перевищує розмір житлової площі, яка відповідає його ідеальній частці у спільній квартирі. В судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Шевченко С.М. усно просили суд визначити порядок користування спірною квартирою, який фактично здійснив [PERSON] без згоди співвласника [PERSON] , ідеальна доля якого є 5/6 часток у спільній квартирі, без врахування, що друга кімната хоча і є більшою, проте є прохідною, не запропонував жодного перепланування квартири для виділення іншому співвласнику окремого приміщення. Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних\~обсягах від\~відповідності реальних\~часток ідеальним\~у зв`язку\~з неможливістю\~забезпечити їх\~точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Зважаючи на те, що між співвласниками відсутня будь-яка згода та взаємопорозуміння щодо спільного користування належним їм житловим приміщенням, [PERSON] хоча і просив встановити порядок користування спірною квартирою, проте у змісті своїх зустрічних позовних вимог навіть не навів пропозицій щодо конкретного способу для встановлення судом порядку користування спільною квартирою, а в судовому засіданні просив виділити йому у користування єдину ізольовану кімнату в квартирі, житлова площа якої значно, а саме у 2,22 рази, перевищує його ідеальну частку у праві спільної власності на квартиру (праві на житлову площу), без врахування, що іншому співвласнику за таких обставин залишається лише прохідна кімната, тому суд позбавлений можливості вирішити даний спір, оскільки яке б не було прийняте рішення та який би не був встановлений порядок користування спірною квартирою, він буде порушувати права когось із співвласників квартири. За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування їх спільною квартирою. Таке рішення суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.11.2018 року у справі №607/14971/13-ц, провадження № 61-13447св18, у постанові від 18.10.2018 року у справі № 756/9713/16-ц. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. У розумінні статті 13 Конвенції ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. При цьому, належним способом захисту порушеного права повинен бути не тільки ефективний спосіб захисту, спрямований на реальне відновлення порушених прав позивачів, а й у спосіб, який є збалансованим з правами інших осіб, зокрема співвласників цього майна, та не порушуватиме їхні права. З огляду на спір, який виник між співвласниками [PERSON] та [PERSON] , неможливість поділу квартири та встановлення порядку користування квартирою з врахуванням незначного розміру частки, яка належить [PERSON] , а також неможливість припинення права власності [PERSON] на належну йому частку, оскільки це завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам його сина, обрані учасниками способи захисту не можуть бути розцінені як ефективні та такі, що є збалансованими з правами іншого співвласника домоволодіння і не порушуватимуть останніх, а тому суд позбавлений можливості захистити право власності на належну їм частину спірної квартири таким чином, що запропонований в первісних та зустрічних позовних вимогах. Співвласники [PERSON] та [PERSON] мають право знайти взаємопорозуміння та дійти згоди щодо користування належним їм спільним майном, або самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності на квартиру з врахуванням положень ст.361, ст.362 ЦК України про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Питання про судові витрати вирішуються відповідно ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Суд вважає за необхідне повернути [PERSON] грошові кошти\~в сумі\~69475\~грн.\~00\~коп.,\~що були\~попередньо внесені\~ним на\~депозитний рахунок\~суду 01.11.2021\~року в\~АТ КБ\~«ПриватБанк» квитанцією\~0.0.2324169643.1.,\~на виконання\~вимог ч.2\~ст.365\~ЦК України,\~оскільки суд\~постановив рішення\~про відмову\~у припиненні\~права [PERSON] \~на частку\~у спільному\~майні, стягненні грошової компенсації та визнанні права власності.

Outcome: dismissed