Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

22 грудня 2022 року [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради, у якому просила встановити факт її проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] постійно, починаючи з 01 лютого 1996 року по даний час. Позовну заяву обґрунтовує наступними обставинами. [PERSON] є дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] у зв`язку з роботою у БУ «Опорядбуд» на посаді маляра було надано місце у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де вона постійно з 01 лютого 1996 року по теперішній час проживає та зареєстрована. У зв`язку з тим, що в одній кімнаті (№ 36) в період з 01 лютого 1996 року проживало четверо осіб, а саме: позивачка, її мати, брат і сестра, адміністрація БУ «Опорядбуд» і профспілковий комітет просив розширити житлову площу [PERSON] . Після цього Житловою комунальною конторою фірми «Тернопіль ЛТД» було видане направлення на тимчасове поселення в гуртожиток сім`ї у складі 4-ох чоловік. Вказує, що із 01 лютого 1996 року і по теперішній час вона разом із сім`єю, безперервно та на законних підставах проживає у кімнаті по [ADDRESS] , на її ім`я відкрито особовий рахунок, за яким вона сплачує вартість наданих їй житлово-комунальних послуг. Від відповідача - Тернопільської міської ради надійшов відзив на позов, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказують, що з аналізу норм статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», статтей 29, 379 ЦК України вбачається, що місце проживання зазначено в однині, а тому - встановлення факту постійного і одночасного проживання у двох кімнатах гуртожитку, кожна з яких має присвоєний окремий адресний номер, суперечить законодавству України. Окрім того, вказує, що позивачка не довела, що вона на правових підставах вселена у кімнату № 36 чи кімнату № 22 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , та не довела тривалість свого проживання та несення витрат на утримання кімнати № 36 та кімнати № 22 у гуртожитку. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року із занесенням до протоколу судового засідання залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила встановити факт її проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] постійно, починаючи з 01 лютого 1996 року. Суду пояснила, що вона поселилася в кімнату [ADDRESS] у 1995 році. Оскільки звільнилася кімната № 22 їхній сім`ї її дали. У кімнаті № 36 жила вона, а в № 22 - брат. У 2000-их роках давали на розширення. Зазначила, що іншим способом встановити вказаний факт вона не має можливості, а його встановлення необхідно для надання документів для приватизації. Представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив його задовольнити. Представник третьої особи ОСББ «Фабрична,2» - Павлів О.В. проти задоволення позову не заперечив. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив, суду пояснив, що він живе 10 років у кімнаті № 22, до того проживав в кімнаті № 36. Представник третьої особи - ТОВ «Тернопільбуд» в судове засідання не з`явився, попередньо подавши заяву, в якій просить розглядати справу без їхньої участі, щодо заявлених позовних вимог покладається на думку суду. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 01 лютого 1996 року, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 06 жовтня 2009 року. Окрім того, з картки прописки вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з поквартирної карточки, разом із [PERSON] в період з 01 лютого 1996 року були зареєстровані: мати (квартирний наймач) - [PERSON] , брат - [PERSON] , сестра - [PERSON] . У зв`язку із кількістю мешканців, які проживали в одній кімнаті, а саме - четверо осіб, адміністрація БУ «Опорядбуд» і профспілковий комітет просили розширити житлову площу їхній працівниці [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] . Житлово-комунальною конторою фірми «Тернопіль ЛТД» було видане направлення на тимчасове поселення в гуртожиток сім`ї у складі 4-ох чоловік, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 07 грудня 2020 року, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис № 2313. Згідно п. 1.7 Рішення Тернопільської міської ради № 6/48/1 від 12 червня 2014 року «Про прийняття в комунальну власність міста житлового фонду товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільбуд», погоджено прийняття в комунальну власність міста кімнат в гуртожитках Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільбуд», зокрема в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , №№ 22, 36 . Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 851 від 21 серпня 2014 року затверджено акт приймання-передачі кімнат у будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] у комунальну власність міста. В Акті приймання-передачі кімнат у будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] у комунальну власність, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 851 від 21 серпня 2014 року, зазначено відомості про кімнати у будівлі гуртожитку, які передаються у комунальну власність м. Тернополя, а саме: кімната № 36 , загальна площа - 16, 7 кв.м., житлова - 11,1 кв.м., кімната № 22, загальна площа - 17,1 кв.м., житлова - 17,1 кв.м. Як вбачається з поквартирної карточки, по [ADDRESS] », за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] (кв. найм.) - з 01 лютого 1996 року, постійно (померла [INFO] ); дочка [PERSON] (вибула на [PERSON] ) - з 01 лютого 1996 року, постійно; син [PERSON] - з [INFO] , постійно; дочка [PERSON] - [INFO] померла; онука [PERSON] - з [INFO] ; онука [PERSON] - з 13 березня 2017 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивач проживала в гуртожитку по [ADDRESS] , у 2003 році її сім`ї дали на розширення іншу кімнату - № 22 , в якій її сім`я також проживала. [PERSON] здійснює оплату житлово-комунальних послуг за утримання кімнати 36 по [ADDRESS] , що підтверджується квитанцією № 0.0.2734361940.1 від 09 листопада 2022 року на суму 12000 гривень. Як вбачається з інформації квартирного обліку з системи EPS щодо оплати житлово-комунальних послуг по [ADDRESS] , наданої відповідачем, площа, за яку нараховується надання житлово-комунальних послуг, становить 33,8 кв.м., що відповідає сукупній загальній площі кімнат № 36 (16,7 кв.м.) та № 22 (17,1 кв.м.). При цьому, кількість кімнат зазначено 1. Заслухавши учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Відповідно до статті 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Згідно частини першої статті 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни та члени їх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Відповідно до статті 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. За статтею 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Як встановлено судом, матері позивачки [PERSON] у зв`язку із роботою у БУ «Опорядбуд» було надано місце в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що в кімнаті із загальною площею 16,7 кв.м., житловою 11,1 кв.м. проживало четверо осіб, з метою розширення житлової площі у 2003 році Житловою комунальною конторою фірми «Тернопіль ЛТД» було видане направлення на тимчасове поселення в гуртожиток сім`ї [PERSON] у складі чотирьох осіб, в тому числі [PERSON] , у кімнати [ADDRESS] . На підставі досліджених доказів, зокрема, показань свідків, пояснень третіх осіб та сторін, а також письмових доказів - направлення на тимчасове поселення, поквартирної карточки, квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг позивачкою, відомостей з квартирного обліку, щодо нарахування комунальних послуг на загальну площу двох кімнат, суд вважає достовірно доведеним той факт, що позивачка [PERSON] з 01 лютого 1996 року проживає у кімнаті [ADDRESS] та в кімнаті [ADDRESS] з 2003 року. Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, про те, що встановлення факту постійного проживання у двох кімнатах гуртожитку одночасно суперечить нормам чинного законодавства суд вважає безпідставним, оскільки з аналізу норм ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ЦК України не встановлено прямої заборони, що фактичне місце проживання не може бути визначено у двох кімнатах гуртожитку одночасно. Окрім того, як встановлено з досліджених доказів, хоча кімнати в гуртожитку, які надавалися для проживання сім`ї позивачки, і мали присвоєні окремі номера, однак в поквартирній карточці, де зазначено зареєстрованих у цьому житлі осіб, вони зазначаються разом (36+22), при цьому згідно даних квартирного обліку плата за житлово-комунальні послуги нараховувалася та оплачувалася позивачкою, виходячи з загальної площі обох кімнат - 33,8 кв.м. (16,7 кв.м. (кім. № 36) + 17,1 кв.м. (кім. № 22)), хоча при цьому кількість кімнат зазначено - 1. Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що позивачка не довела, що вона на правових підставах вселена у спірні кімнати гуртожитку, оскільки [PERSON] не подано разом із позовною заявою ордеру чи договору найму жилого приміщення, який би підтверджував правомірність вселення у вказане житло, виходячи з наступного. Так, відповідно до статті 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно із статтею 130 ЖК УРСР, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Відповідно до пункту 14 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з пунктами 69, 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.84 р. N 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру. Сама лише відсутність цих документів у позивача не свідчить про незаконність її вселення чи відсутність у неї права на проживання у спірному житлі, з урахуванням того, що з моменту вселення та реєстрації позивачки за адресою: [ADDRESS] , а саме - з 01 лютого 1996 року, ніким її право на проживання не оспорювалося, комунальні послуги за проживання у даному житлі нараховуються. При цьому, предметом позову є встановлення факту постійного проживання у гуртожитку, а не визнання права на проживання у гуртожитку. Відповідач не надав доказів, що вселення було незаконним. Твердження відповідача про те, що позивачка не довела тривалість свого проживання та несення витрат на утримання спірних кімнат у гуртожитку, оскільки особовий рахунок для оплати житлово-комунальних послуг за квартиру № 36 відкритий на [PERSON] , а щодо проживання у кімнаті № 22 та оплати житлово-комунальних послуг за вказану кімнату не подано жодних доказів, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та поясненнями свідків. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, встановлення факту. Тому, зважаючи на те, що судом встановлено, що позивачка проживає у [ADDRESS] , у кімнаті № 36 - з 01 лютого 1996 року по даний час, у кімнаті № 22 - з 2003 року по даний час, позивачка іншого житла не має, існують достатні та триваючі зв`язки з вказаними кімнатами, як житлом, ці кімнати є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, відповідач на протязі тривалого часу не ставить питання про незаконність їх вселення чи про виселення, а також те, що встановлення факту безпосередньо впливає на можливість реалізувати право позивача на приватизацію жилого приміщення, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: partial