Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

22.05.2020 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання договору оренди нежитлового приміщення у будинку [ADDRESS] від 01.04.2020 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсним. Позивач зазначав, що 18 червня 2019 року між ним та власником приміщення [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 157 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] на строк до 18 травня 2022 року включно. Після проведення ремонтних робіт в цьому приміщенні, позивач придбав нта розмістив у ньому техніку та апаратуру, необхідний інвентар для роботи медичного центру згідно умов договору , при цьому його дружина [PERSON] , хоча періодично і відвідувала приміщення, проте не була його орендарем чи суборендарем. 30 квітня 2020 року він не зміг потрапити у орендоване приміщення , оскільки його дружина самовільно та незаконно змінили замки від входу до приміщення. Він багаторазово звертався до поліції з метою захисту своїх прав на належне користування приміщенням, оскільки до цього часу сумлінно виконував свої обов`язки за догвором. Проте, з чергової відповіді поліції 21 травня 2020 року йому стало відомо, що [PERSON] , не розірвавши з ним в установленому порядку договір оренди від 18 червня 2020 року, уклала на це саме приміщення договір оренди від 01 квітня 2020 року з фізичною особою - підприємцем [PERSON] . За умовами цього договору вказане приміщення було передано в оренду з метою здійснення у ньому господарської діяльності, а саме, розміщення у ньому медичного центру, за умовами якого остання також орендувала це саме нежитлове приміщення. В цьому приміщенні розташований медичний центр, в якому на час подачі позову здійснює діяльність, пов`язану з медичною практикою, відповідачка [PERSON] , яка є фізичною особою-підприємцем. Починаючи із квітня 2020 року ФОП [PERSON] здійснює перешкоди позивачув користуванні орендованим ним майном згідно договору оренди від 18.06.2019 року, що унеможливлює безперешкодний доступ та перебування останнього в орендованих ним нежитлових приміщеннях. При цьому жодних повідомлень від відповідачів про розірвання договру оренди він не отримував , отже договір оренди від 18.06.2019 року є діючим. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив визнати укладений із ФОП [PERSON] договір оренди -нікчемним та недійсним, оскільки був укладений з порушенням конституційних прав громадянина [PERSON] на корситування орендованим приміщенням та перешкоджає йому корситуватися орендованим приміщенням. Підставою недійсності прачовину вказував ч.ч. 1,3 ст. 215 та ст. 228 ЦК України. В серпні 2020 року відповідачкою ФОП [PERSON] подано відзив на позов, в якому вона заперечила проти його задволення. В обгрунтування своїх заперечень посилалася на те, що позивач сам порушує вимоги законодавства України, адже обіймаючи посаду заступника голови Новоодеської районної державної адімінстарції він не має прваа займатися підприємницькою діяльністю.Проте згідно умов догвору оренди- спірне приміщення взято ним в оренду саме з метою зайняття господарською діяльністю. Стверджуючи, що договрі оренди від 18.06.2019 року продовжує свою дію, позивач порушує вимоги щодо несумісності за ЗУ «Про місцеві державні адіміністрації» та ЗУ «Про запобігання корупції». Також зазначає про невірно обрано позивачем підставу для визнання оспорюваного договору від 01.04.2020 року недійсним , відсутність належного обгрунтування які саме його конституційні права порушені цим договором і в чому саме цей договір порушує публічний порядок. Так, на момент укладення договору позивач не був зареєстрований як ФОП, не мав медичної освіти та ліцензії на зайняття медичною практикою - натомість діяльність медичного центру у приміщенні вела саме ФОЛП [PERSON] . Також звертає увагу суду на те, що оспорюваний договір від 01.04.2020 року взагалі був розірваний між відповідачами 22 червня 2020 року, тобто на час розгялду справи взагалі відсутній предмет спору. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 22.06.2020 року відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 22.06.2020 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] про визнання договру оренди недійсним - задоволено частково. Постановою Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва від 20.08.2020 року вищезазначену ухвалу судді від 22.06.2020 року скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення. 27.08.2020 року матеріали справи повернулись до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.09.2020 року суддею Центрального районного суду м. Миколаєва Черенковою Н.П. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи №490/2860/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою від 24.09.2020 року судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі. У зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 11.01.2021 року на 10 год. 00 хв. в приміщенні Центрального районного суду м.Миколаєва . В зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення відповідачки підготовче судове засідання неодноразово відкладалося. Ухвалою суду від 11.06.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі терміном до 15 вересня 2021 року. В серпні 2020 року надійшов відзив на позов від відповідачки ФОП [PERSON] з доданими письмовими доказами, які долучено судом до матеріалів справи. Відзив на позов від відповідачки [PERSON] до суду не надходив. Ухвалою суду від 25.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним.Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ФОП [PERSON] про виклик свідків. Цивільну справу призначено у судове засідання для розгляду її по суті на 24 лютого 2022 року . Судовий розгляд справи неодноразово відкладався в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час та у зв`язку з неявкою позивача та представників сторін. В останнє судове засідання представник позивача адвокат Михайлюк М.О. надав суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, просив про задволення позову з викладених підстав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В минулі судові засідання надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача ФОП [PERSON] адвокат Кириличенко О.А . в останнє судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, про що свідчить її особистий підпис. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду за наявними матеріалами справи без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПКУкраїни, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення. Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також і вимога щодо своєчасного розгляду цивільної справи (ч.1 ст. 2 ЦПКУкраїни). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в листопаді 2020 р., отже строки розгляду спору вже становлять більше 2-х років. За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України . Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вказівок ЄСПЛ, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України). Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав указаних у позові суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 18 червня 2019 року між [PERSON] як орендодавцем та власником нерухомого майна, та [PERSON] , як орендарем, укладено Договір оренди нежитлового приміщення приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 157 кв.м., для ведення господарської діяльності - а саме розміщення медичного центру. Строк оренди приміщення з 18 червня 2019 по 18 травня 2022 року включно. Розмір орендної плати становить 16800 грн щомісячно, надаються канкули по орендній платі до 18.07.2019 року. Згідно п.8.1.1 Договору, порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання , тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору. Згідно Розділу 10 Договору, строк дії договору з 18 червня 2019 і закінчується 18 травня 2022 року . Договір може бути розірвано за вимогою однієї зі сторін догвору у випадку невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених цим Договором, при цьому сторони зобов`язані попередити про своє бажання розірвати цей Договір не пізніше, ніж за тридцять днів. Згідно Акту приймання-передачі нерухомоого майна в оренду від 18.06.2029 року [PERSON] прийняв вказане приміщення в користування , яке відповідало вимогам, які визначені орендатором. Матеріали справи містять підтвердження , що протягом травня 2020 року позивач неодноразово звертався до органів поліції з заявами щодо ситуації з приміщенням по [ADDRESS] та непорозуміння з орендодавцем [PERSON] . Також самим позивачем надано до суду копію повідомлення на адресу [PERSON] про розірвання догвору оренди , в якому [PERSON] , зазначає, що оскільки він виявив бажання відмовитися від подальшої оренди приміщення 28.03.20220 року та просив укласти догворі оренди безпосередньо з його дружиною [PERSON] , то вона не заперечує та з 01.04.2020 року укладено договрі оренди вказаного приміщення з ФОП [PERSON] , оскільки саме вона фактично проводлить підприємницьку діяльність за цією адресою, почимнаючи з червня 2019 року. Тому повідомляє, що за взаємною згодою сторін Договрі оренди від 18.06.2019 року вважати розірваним з 31.03.2020 року в зв`язку з відмовою орендаря [PERSON] на користь його дружини ФОП [PERSON] . Також судом встановлено, що 01 квітня 2020 року між [PERSON] як орендодавцем та власником нерухомого майна, та ФОП [PERSON] , як орендарем, укладено Договір оренди нежитлового приміщення приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 153,1кв.м., для ведення господарської діяльності - а саме розміщення медичного центру. Строк оренди приміщення 24 місяця з дня приймання приміщення. Розмір орендної плати становить 10 000 грн щомісячно. Згідно Розділу 10 Договору, строк дії договору з 01.04.2020 і закінчується 31.03.2022 року . Договір може бути розірвано за вимогою однієї зі сторін догвору у випадку невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених цим Договором, при цьому сторони зобов`язані попередити про своє бажання розірвати цей Договір не пізніше, ніж за тридцять днів. В матеріалах справи містяться надані відповідачем докази того, що діяльність Медичного Центру «Естетика» в орендованому приміщенні здійснювала саме ФОП [PERSON] . Також [PERSON] як орендодавцем та ФОП [PERSON] як орендарем укладено 22.06.2020 року Угоду про розірвання договру оренди нежитлового приміщення за вказаною адресою від 01.04.2020 року. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. За ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за змістом якої судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: "нікчемний правочин" та "оспорюваний правочин", бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Як свідчить практика, суди не завжди розрізняють нікчемні та оспорювані правочини. У разі пред`явлення особою позову про визнання правочину недійсним суди не звертають уваги на підстави недійсності правочину, вказані позивачем, та належним чином не з`ясовують, до якого виду недійсних правочинів (нікчемний чи оспорюваний) відноситься правочин, що є предметом спору. Вказане призводить до того, що інколи суди ухвалюють рішення про визнання недійсними правочинів, які є нікчемними в силу закону. При цьому суди не враховують, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. У разі ж встановлення підстав вважати правочин нікчемним суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Так, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин який порушує публічний порядок є нікчемним. За позицією викладеною у Постанові ВСУ від 13 квітня 2016 року № 6-1528цс15 зазначено, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Суд наголошує на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд має встановити, зокрема, з яких підстав заявлені позовні вимоги та чи наявні правові підстави його недійсності. Суд зауважує, що позивач вимагає саме визнати недійсним вкзаний договір оренди від 01.04.2020 року, посилаючись на положення ст. 228 ЦК України, а не застосувати наслідки нікчемного правочину. 02 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/4932/19 (ЄДРСРУ № 90154816) досліджував питання щодо виділення правочину, що порушує публічний порядок. Так, при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16. 02 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 910/4932/19 зазначив, що: «відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України і статті 4 Господарського процесуального кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 Цивільного кодексу України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. УСІ ІНШІ ПРАВОЧИНИ, СПРЯМОВАНІ НА ПОРУШЕННЯ ІНШИХ ОБ`ЄКТІВ ПРАВА, ПЕРЕДБАЧЕНІ ІНШИМИ НОРМАМИ ПУБЛІЧНОГО ПРАВА, НЕ ВВАЖАЮТЬСЯ ТАКИМИ, ЩО ПОРУШУЮТЬ ПУБЛІЧНИЙ ПОРЯДОК. Зазначене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, справі № 910/12692/18 від 13 жовтня 2020 року (КГС), справі № 911/2574/18 від 07 жовтня 2020 року (КГС), справі № 335/5897/16-ц від 07 вжовтня 2020 року (КЦС), справі № 910/9817/19 від 20 серпня 2020 року (КГС), справі №3/322 від 07 липня 2020 року (КАС) та інших. Суд особливо звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок, що: «статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін». Синергія порушень права позивача на користування орендованим нежитловим приміщенням і ст. 228 ЦК України як підстава для визнання недійсним договору оренди від 01.04.2020 року, застосована Позиваем, не заслуговує на увагу з боку суду, адже за відсутності надання стороною позивача до матеріалів справи будь-яких доказів щодо навмисної вини відповідачів за встановлених обставин справи, не надання доказів та пояснень на підтвердження фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання між відповідачами правочину, позивачем не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що спірний договір порушує публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямований на заволодіння майном інших осіб, відповідна правова позиція не може бути покладена у підстави для задоволення поданого позову. Позивачем не доведено що договір який оспорюється є таким, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів за ЦК України який виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів позивача внаслідок вчинення такого правочину. Стосовно обрання способу захисту порушеного права позивачем, суд зазначає. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З наведених вище норм вбачається, що особа повинна довести (а суд встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. У відповідності із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зокрема, частиною статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Натомість гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересу особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Під час розгляду справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання цивільного судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії відповідача були протиправними, підстав для задоволення позову немає. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Отже, обираючи спосіб захисту, позивач насамперед повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме цей спосіб. Якщо у зазначеному випадку позивач обрав інший спосіб захисту, суд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК України дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Суд не має права виходити за межі позовних вимог для визначення ефективного способу захисту права замість позивача. Внаслідок викладеного, суд зазначає, що позивач повинен був обрати інший спосіб захисту ніж запропонований у позовній заяві, враховуючи юридичні конструкції нікчемності правочину за ст. 228 ЦК України з врахуванням особливостей викладених вище. Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominenv. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaariv. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. Враховуючи, що договір оренди від 01.04.2020 року був розірваний між відповідачами 22 червня 2020 року , а сам факт розірвання з ним договру оренди від 18.06.2019 року позивач взагалі не оспорював, отже визнання недійсним договру, який на теперішній час вже більше 2 років потому є розірваним - жодним чином не відновить порушені, на думку позивача , права [PERSON] , - отже обрання неефективного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови у визнанні оспорюваного договору недійсним. Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. З приводу судових витрат суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі а отже витрати зі сплати судового збору не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed