Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

04 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати недійним договір №GL3N216867 про відступлення права вимоги від 29.04.2020, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №624. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що між нею та ПАТ «КБ «НАДРА» був укладений кредитний договір 18.04.2008 на підставі якого вона отримала 88880 доларів США. Такий договір був забезпечений договором іпотеки, за яким позивачка передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . В подальшому 29 квітня 2020 року між ПАТ КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір №GL3N216867 про відступлення права вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] . Вважає укладений договір договором факторингу, який не міг бути укладеним, оскільки відповідачем не надано доказів здійснення оплати на користь ПАТ «КБ «НАДРА» 10\~710\~568,78 грн. за договором №GL3N216867. А отже вважає, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» виключене з Державного реєстру фінансових установ до моменту передачі коштів ПАТ «КБ «НАДРА», тому договір відступлення є недійсним. До того ж зазначає, що боржники не були повідомлені про відступлення права вимоги та копії такого договору не отримували, а отже договір є недійсним. Представником відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює виведення з ринку ПАТ «КБ «НАДРА» подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки у позивача перед банком була наявна заборгованість за кредитним договором №81409/ФЛ від 18.04.2008 відповідно даний актив містився у ліквідаційній масі банку і був виставлений на продаж. Спірний договір про відступлення права вимоги за своїм змістом є договором купівлі-продажу прав вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а тому не є договором факторингу в розумінні чинного законодавства. За таких умов для укладання договору про відступлення прав вимоги покупець права вимоги не повинен в обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та мати відповідний дозвіл (ліцензію) В судове засідання сторони не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки не повідомило, правом на подання відзиву не скористалося. В зв`язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Обставини, встановлені судом. 18 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (після перейменування ПАТ КБ «Надра»), правонаступником якого став ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», укладено кредитний договір N814096/ФЛ від 18.04.2008 року. На підставі даного договору позичальник отримав у тимчасове користування грошові кошти у сумі 88 880 доларів США. 3 метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (після перейменування ПАТ КБ «Надра») укладено іпотечний договір №814096/ФЛ від 18.04.2008 року, відповідно до якого [PERSON] передала Банку в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , що є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.04.2008 року ПНДМНО [PERSON] та внесено у реєстр №1297. 29\~квітня 2020\~року між\~ПАТ КБ\~«Надра» та\~ТОВ «ФК\~«Довіра та\~Гарантія» укладено\~договір №GL3N216867\~відступлення права\~вимоги за\~кредитним договором\~№814096/ФЛІ\~від 18.04.2008\~року,\~укладеним між\~ЗАТ КБ\~«Надра» та\~ [PERSON] . Правова природа договору - продаж банком прав вимоги, визначених у цьому договорі новому кредитору. Предмет договору - відступлення банком шляхом продажу новому кредитору належні банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів, які визначені у додатку № 1-6 до цього договору Сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основними договорами, новий кредитор сплачує банку грошові кошти у повному обсязі до моменту набуття чинності цього договору. Новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором протягом п`яти днів з дня набрання чинності цим договором. Таким чином, права вимоги за кредитним договором №814096/ФЛ від 18.04.2008 року та іпотечним договором №814096/ФЛ від 18.04.2008 року були відступлені ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. Відповідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п.1 ч.1ст.15 ЦПК України).Частиною 2ст.16\~ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За умовами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.13\~ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.\~Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1, 3ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Частиною 3 ст.\~51\~Закону України\~«Про систему\~гарантування вкладів\~фізичних осіб» визначено, що Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 року №388, слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у вигляді прав вимог до боржників саме фінансовим установам, або іншим банкам. На реалізацію п. 10 ч.1, п. 1 ч. 5статті 12\~Закону України\~"Про\~систему гарантування\~вкладів фізичних\~осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесла зміни своїм рішенням від 21.11.2016 року № 2526, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 13.12.2016 року за №1611/29741 до Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку», а саме: У пункті 5.11 главі 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р. за № 1581/21893, слова "між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)" виключила. Таким чином, з 13.12.2016 року редакція пункту 5.11 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388 встановлює, що право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання, шляхом проведення відкритого конкурсу, мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, так і інші фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ. Приписами ч. 1ст.\~207\~ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч. 1ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями ст.\~627\~ЦК України відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 1ст.\~512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зст.\~1077\~ЦК України договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст.\~49\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. З аналізу статей 512-518\~ЦК України можна дійти висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2\~цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із ч. 1.ст. 1077 ЦК України, ч. 5ст.\~5\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» убачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Відповідно до п. 1 ч. 1ст.\~1\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Згідно з п. 5 ч. 1ст.\~1Закону\~України «Про\~фінансові послуги\~та державне\~регулювання ринків\~фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4\~цього ж\~Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, є фактично передачею права грошової вимоги. Висновки суду. Судом встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що наразі ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку. Позивач вказує, що договір №GL3N216867 про відступлення прав вимоги від 29 квітня 2020 року, за яким право вимоги за кредитним договором від 18 квітня 2008 року перейшло від ПАТ КБ «Надра» до ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» є договором факторингу, до якого застосовуються спеціальні вимоги до суб`єктного складу сторін договору. При цьому, підставою для визнання зазначеного договору недійсним позивач вказує відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» ліцензії на здійснення валютних операцій в момент укладення зазначеного договору. Оспорюваний правочин за своєю юридичної природою є договором про відступлення права вимоги. Аналізуючи оспорювані договори суд установив, що сторони при їх укладенні керувалися положеннями статей512-519,656 ЦК України. За оспорюваними договорами було відступлена дійсна вимога, яка існувала на момент переходу цих прав, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними. За умовами договору № GL3N216867 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами , Банк відступив на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право вимоги за кредитним договором відносно позивача, відповідно до якого у кредит надавались валютні цінності. Так, предметом договору є передача права вимоги, а не заборгованості, предметом якої є валютні цінності, а тому укладений договір не є договором факторингу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.09.2019 року у справі № 757/40858/17-ц, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Крім того, спірний договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Такий висновок судів відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі\~№ 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11. Наведені позивачем обставини необхідності визнання договору недійсним не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не обґрунтовують необхідність задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання недійсним договір № GL3N216867 про відступлення прав вимоги від 29 квітня 2020 року. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 910/9828/17). За висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.03.2019 у справі № 905/635/18, у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад. Верховний Суд вказав, що спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване статтею 55\~Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Позивач не є стороною оспорюваного договору, отже визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Суд прийшов до переконання про те, що позивачем також не доведено, що його право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом укладання договору відступлення пав вимоги, сам факт визнання судом такого договору недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення ПАТ «КБ «Надра» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами не свідчить про порушення прав\~позивача, як позичальника та іпотекодавця. Сам по собі факт укладення оспорюваного договору\~не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів по основному зобов`язанню (кредитному договорі). Таке посилання не є нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року №303А, п.2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи викладене позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed