Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя,в якому просила визнати: житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; визнати автомобіль марки «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований 01.08.2006 за [PERSON] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , виділити у власність [PERSON] автомобіль «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки у праві власності на автомобіль марки «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] у розмірі 90690,00 грн.; визнати автомобіль марки «Mercedes-Benz Atego 1223», фургон рефрижератор - спеціальний, д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований 26.01.2013 за [PERSON] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Mercedes-Benz Atego 1223», фургон рефрижератор - спеціальний, д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; виділити у власність [PERSON] автомобіль марки «Mercedes-Benz Atego 1223», фургон рефрижератор - спеціальний, д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки у праві власності на автомобіль марки «Mercedes-Benz Atego 1223», фургон рефрижератор - спеціальний, д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] у розмірі 208827,50 грн.; визнати автомобіль марки «Volkswagen LT 40», фургон-загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований 16.12.2009 за [PERSON] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Volkswagen LT 40», фургон-загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; виділити у власність [PERSON] автомобіль марки «Volkswagen LT 40», фургон-загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки у праві власності на автомобіль марки «Volkswagen LT 40», фургон-загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] у розмірі 75515,00грн.; визнати причіп саморобний легковий-В, д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, зареєстрований 14.06.2000 за [PERSON] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на причіп саморобний легковий-В, д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, зареєстрований 14.06.2000 року; виділити у власність [PERSON] причіп саморобний легковий-В, д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, зареєстрований 14.06.2000 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки у праві власності причіп саморобний легковий-В, д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, зареєстрований 14.06.2000 у розмірі 11168,50 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу. Свої вимоги мотивувала тим, що на даний час між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини, станом на день звернення до суду з вказаною позовною заявою позивачеві невідоме фактичне місце проживання відповідача та з огляду на вищевикладені обставини, оскільки майно було придбане сторонами в період спільного проживання та шлюбних відносин за спільні накопичення, які утворилися в процесі їхнього спільного проживання та виходячи з того, що вищевказане майно належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ухвали суду від 20.12.2022 про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 30.01.2023 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження цивільної справи в розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Згідно з ухвалою суду від 01.03.2023 підготовче засідання по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надавши на адресу суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи провести без її участі. Позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленими про дату, час і місце судового розгляду належним чином, заяву про відкладення розгляду справи або розгляду справи без його участі до суду не подавав, про причини неявки суду не повідомив, своїм правом подання до суду відзиву на позов не скористався, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07.10.1978 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис №41, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.08.2022 року. В період шлюбу, а саме з 07.10.1978 до моменту подання позовної заяви, сторонами було придбано наступне майно: житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 18.02.2009, зареєстрований за [PERSON] ; автомобіль марки «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] зареєстрований 01.08.2006 за [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ; автомобіль марки «Mercedes-Benz Atego 1223»; фургон рефрижератор - спеціальний, д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] зареєстрований 26.01.2013 за [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ; автомобіль марки «Volkswagen LT 40», фургон загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] , автомобіль марки «Volkswagen LT 40», фургон загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] зареєстрований 16.12.2009 за [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ; причіп саморобний легковий-В, д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, причіп саморобний легковий-В, д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску зареєстрований 14.06.2000 за [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню середньої ринкової ціни (вартості) транспортних засобів №202, складеного 04.11.2022 судовим експертом Березовським А.А.: середня ринкова ціна (вартість) легкового автомобіля марки «Ford Mondeo», легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER] 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] на дату проведення дослідження складає 181380,00грн. з ПДВ; середня ринкова ціна (вартість) вантажного автомобіля режрижератора фургона марки «Mercedes-Benz Atego 1223», фургон рефрижератор - спеціальний, д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] на дату проведення дослідження складає 417655,00грн. з ПДВ; середня ринкова ціна (вартість) вантажного автомобіля фургона марки Volkswagen LT 40», фургон-загальний, д.н.з. [NUMBER] , 1990 року випуску, номер кузова [NUMBER] на дату проведення дослідження складає 151030,00грн. з ПДВ; середня ринкова ціна (вартість) причіпа саморобного легкового-В, 2000 року випуску на дату проведення дослідження складає 22337,00грн. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про ринкову вартість об`єкту нерухомості ФОП [PERSON] від 28.10.2022 загальна ринкова вартість частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] становить 299874,00 грн. Згідно довідки №2069/07-13 від 22.11.2022 виданої [PERSON] , про те що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно довідки Виконавчого комітету Мошнівської сільської ради №516/0219 від 02.11.2022 року виданої [PERSON] про те, що земельна ділянка площею 0,12 га за адресою: [ADDRESS] на якій розміщені об`єкти нерухомості, згідно земельно-облікових документів - не приватизована. Відповідно вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вказане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Враховуючи викладене, а саме те, що спірне майно було придбане сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, неподання відповідачем заперечень щодо оспорення поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказані позивачем об`єкти, суд приходить до висновку, що воно є спільною сумісною власністю подружжя, тобто сторін по справі, і їх частки у власності є рівними, а тому позивач має право на 1/2 частину спільно нажитого майна подружжя. Згідно положеннь ч. 2, 4,5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Верховний Суд, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку. Сформульовано нову правову позицію, за обставинами тієї справи, коли один із подружжя, який подав позов про поділ спільного майна, погодився на присудження на його користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нерухомість, тоді як інший із подружжя (відповідач) на сплату компенсації не погодився, і гроші на депозитний рахунок суду не вніс. Верховний Суд України вказав, що визначений у ч. 4 ст. 71СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку позивач просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником. Частина п`ята статті 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Подібні за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Враховуючи викладене, а саме те, що позивач заявляє вимогу про припинення свого права на частку у спільній сумісній власності та стягнення компенсації з відповідача, й того що залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить відповідача його частки у праві на це спільне майно, натомість порушить баланс інтересів позивача як співвласника, суд вважає, що позивач має право на одержання від відповідача матеріальної компенсації вартості своєї частки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання майна спільною сумісною власністю та виділення її частки із стягненням компенсації з відповідача, є обґрунтованими, законними та доведеними належними доказами, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати при зверненні з позовом до суду, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у розмірі 6860,75 грн. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. При поданні позовної заяви позивачем вказано, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і очікує понести з розглядом справи на день подачі позову передбачає 3500 грн. витрат на правову допомогу. У даній заяві зазначалося, що детальний опис понесених судових витрат та докази будуть подані позивачем, у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Станом на 27.03.2023 позивачем не було надано доказів щодо розміру фактично понесених судових витрат на правову допомогу, а тому суд приходить до висновку про відмову у стягненні з відповідача судових витрат позивача на правову допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial