Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що позивачці на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 03.08.2021 року належить зазначений житловий будинок, а також земельні ділянки за місцем розташування цього будинку. У даному будинку зареєстрована його колишня власниця - відповідачка [PERSON] , а також члени її сім`ї - відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але вони з 2015 року в будинку не проживають, їх особистих речей в ньому немає. Представник позивачки вказує, що позивачка через свого представника за довіреністю [PERSON] , користуючись наданим їй правом власника, подавала до Великодальницької сільської ради заяву власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) згідно Додатку 6 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», однак головним спеціалістом Великодальницької сільської ради Шпак О.І. їй було відмовлено у знятті відповідачів із задекларованого/зареєстрованого місця проживання через те, що надано не в повному обсязі передбачені законом України 1871-ІХ документи. В свою чергу, у позивачки відсутні паспорти осіб, що зареєстровані в належному їй житловому будинку, та військово-облікові документи відповідачів-чоловіків, які вимагається надати до органу реєстрації з метою проведення процедури зняття з реєстрації таких осіб відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Факт реєстрації відповідачів порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості здійснювати будь-які операції щодо власної нерухомості, оформити субсидію, тощо, а тому змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій вказала, що на задоволенні позовних вимог наполягає, просить справу розглянути у її відсутність та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідачів. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, але надіслав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглянути без його участі та участі позивачки, у разі неявки відповідачів проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про день слухання справи належним чином, але судові повістки повернулись на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою», відзив на позов не подали, а тому суд, приймаючи до уваги заяви позивачки та її представника, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області 03.08.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-1613, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №268872174 від 03.08.2021 року, позивачці [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] (а.с.9). Відповідачка [PERSON] являється колишньою власницею зазначеного будинку, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - членами сім`ї колишньої власниці будинку. Відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у вищевказаному будинку, але не проживають в ньому з 2015 року по теперішній час, їх особистих речей у будинку немає, про що свідчить акт, складений депутатом Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області Заболотним А.М. та свідками [PERSON] , [PERSON] 09.09.2022 року та довідки вказаного виконавчого комітету №1141 від 12.09.2022 року (а.с. 12, 13). 27.09.2022 року позивачка через свого представника за довіреністю [PERSON] подавала до Великодальницької сільської ради заяву власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) згідно Додатку 6 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», однак 28.09.2022 року головним спеціалістом Великодальницької сільської ради Шпак О.І. їй було відмовлено у знятті відповідачів із задекларованого/зареєстрованого місця проживання через те, що надано не в повному обсязі передбачені законом України 1871-ІХ документи (а.с.14, 15). У відповідності до інформації, наданої відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області на запити суду, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.29, 30, 31, 32, 33). Згідно положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). У відповідності до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі не є членами однієї родини, між ними договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за місцем реєстрації більше семи років не проживають, доказів поважності причин такої відсутності останніми не надано, право власності на будинок у колишньої власниці [PERSON] припинено, а припинення права власності на будинком колишнього власника припиняє і його право на користування цим житлом, а також припиняє і право на користування цим житлом членів сім`ї колишнього власника - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , залишаючись зареєстрованими у житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] , власницею якого є позивачка [PERSON] , є сторонніми для неї особами, які перешкоджають позивачці належним чином користуватися і володіти вказаним житловим будинком, чим порушують її права, як власниці. Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 29 січня 2018 року у справі №766/1955/16-ц (провадження №61-755 св 18). З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки реєстрація відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які фактично не проживають у будинку без поважних причин понад сім років, порушує право позивачки на вільне користування цим житловим приміщенням, а тому суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, підстав для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] у суду немає, оскільки він у вказаному будинку не зареєстрований, а зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, наданою відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області.

Outcome: partial