Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Орган опіки та піклування звернувся до суду з вищезазначеним позовом на підставі ст.165 Сімейного кодексу України, посилаючись на те, що [PERSON] має малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . У 2019 році [PERSON] залишила малолітнього сина погостювати у свого старшого сина [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , яка з тих пір, повністю ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини [PERSON] ще до народження сина проживав окремо, і з того часу жодного разу не бачився з ним та повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягнувши з них аліменти на утримання сина в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку чи прибутку на користь законного представника дитини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача в судовому засіданні 15.03.2023 в режимі відеоконференції підтримала позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав відповідачів, зазначила, що відповідачка [PERSON] наразі перебуває на непідконтрольній Україні території, а саме у м.Докучаєвську Донецької області, надала електрону копію заяви від відповідачки [PERSON] , отриману через месенжер, в якій остання зазначила про визнання позову, а також повідомила, що відповідач [PERSON] не є біологічним батьком сина [PERSON] . Крім того 20.03.20 23 представник органу опіки направив до суду заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення з відповідачів аліментів. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до ст. 130 ЦПК України, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, в судовому засіданні в режимі відео конференції 15.03.2023 року підтримав заяву органу опіки та повідомив, що його мати [PERSON] , відповідач по справі, ще у серпні 2019 року приїхала до нього разом з братом [PERSON] у гості, та оскільки їй необхідно було повертатися до м.Докучаєвська Донецької області, на непідконтрольну Україні територію, а у [PERSON] не було закордонного паспорту для перетину, вона його залишила у нього , після чого вона не приїздила до них. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт відсутності за місцем мешкання дитини його матері [PERSON] , та здійснення над ним опіки рідним братом. Також свідки зауважили на неналежну, на їх думку, поведінку відповідачки з дитиною, яка залишила його 2019 році і до теперішнього часу не приїздила та не забрала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітнього - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 07.07.2008 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області)(а.с.10). У 2019 році відповідачка залишила малолітнього сина погостювати у свого старшого сина [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , а сама повернулася до Донецької області. З того часу малолітній [PERSON] , проживає у родині свого рідного брата [PERSON] . З матір`ю малолітнього зв`язок втрачено, місце перебування матері не відоме, матеріально сина не забезпечує, не цікавиться його життям та розвитком, станом здоров`я, не зустрічається з ним та не спілкується. Батько дитини [PERSON] ще до народження сина проживав окремо, і з того часу жодного разу не бачився з ним та повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків. Зважаючи на вказані обставини, орган опіки та піклування Новоборисівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області дійшов висновку про до доцільність позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина (висновок №21 від 24.02.2022 року)(а.с.8). У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З огляду на вищенаведене, за відсутності жодних доказів свідомого ухилення відповідачем від виконання батьківських прав, що можуть бути наслідком позбавлення останньої батьківських прав відносно сина, суд вважає позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається з позову, на підтвердження своїх позовних вимог, сторона позивача, як доказ, обмежилась тільки: копією свідоцтва про народження дитини, актом обстеження умов проживання, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, характеристикою [PERSON] , особовою справою учня [PERSON] , довідкою. Окрім цього судом встановлено, що вказаний висновок органу опіки та піклування жодним чином не мотивований, не містить обґрунтованих підстав позбавлення відповідів батьківських прав, у такому не було з`ясовано наявності вини у діях відповідача, а також того, чи можливо змінити поведінку відповідача у кращу сторону. Тому суд приходить до переконання, що зазначений висновок є таким, що недостатньо обґрунтований. Судом встановлено, що у висновку не було враховано кровну спорідненість малолітнього з його рідним братом [PERSON] , який на даний час проживає разом з ним. Тому суд приходить до переконання, що даний висновок суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до положень ст. 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно її сина є свідомим нехтуванням нею своїх батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, відносно її малолітнього сина - не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Сторона позивача не довела та не надала суду документальних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері, по відношенню до нього, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З твердження представника позивача, викладені в позовній заяві, про те, що відповідачка [PERSON] не цікавиться життям свого сина, вихованням не займається, матеріально його не утримує, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться навчанням, не сприяє його підготовці до самостійного життя, не спілкується з дитиною, судом не приймається, оскільки як пояснив в судовому засіданні третя особа, [PERSON] , який є рідним сином відповідачки [PERSON] , яка у 2019 році приїздила до нього в гості разом із молодшим братом, однак не могла його забрати до Донецької області, оскільки на пропускному пункті його не пропустили б, так як у малолітнього [PERSON] не було закордонного паспорту, тому залишила мешкати його у нього в Одеській області с.Заможне. Крім того, територія на якій мешкає відповідачка м.Докучаєвськ, є окупованою та на теперішній час вона не має можливості фактично виїхати та забрати дитину, а також і відсутній зв`язок. Суд критично оцінює надану відповідачем [PERSON] заяву від 20.03.2023 року про визнання позовних вимог,оскільки на адресу суду така заява не направлялася, а надана в електронній копії невідомо кому, тому не є належним доказом. Щодо відповідача [PERSON] він взагалі не є батьком, як повідомила представник органу опіки, а лише записаний у свідоцтві про народження, оскільки ще до народження сина проживав окремо, і з того часу жодного разу не бачився з ним та повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків, де він наразі перебуває невідомо. Поясненнями допитаних в суді свідків, що стверджували про відсутність [PERSON] з 2019 року в місці проживання дитини, також не підтверджується відсутність у матері інтересу до своєї дитини. Крім того, згідно матеріалів справи так і під час розгляду справи, органом опіки не представлено для оцінки судом будь-якої характеристики відповідачки та її поведінки в побуті, в тому числі за місцем її проживання, окреслення її образу життя, з`ясування її суб`єктивного ставлення щодо виховання дитини тощо. Даних, які б свідчили про перебування відповідачки на психіатричному чи наркологічному обліку, визнання її недієздатною або обмежено дієздатною, немає. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки ця дія - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. Відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні позову, а в задоволенні позову відмовлено, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed