Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», в інтересах якого діє представник Вірютіна О.В., звернулося до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з нього суму заборгованості за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень та за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 6170 гривень, а також сплачений судовий збір в сумі 2481 гривень. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що відповідач є співвласником нежитлового приміщення 1-го поверху №48-1 48-4 загальною площею 37,0 кв.м. в літ. «А-5», що знаходиться в будинку [ADDRESS] . Згідно укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №10938 від 01.05.2008 між [PERSON] та КП «Харківські теплові мережі», останнє здійснило відпустку теплової енергії у приміщенням відповідача, на підставі чого відповідачу були направлені рахунки за спожиту теплову енергію. Однак відповідач сплачує рахунки не в повному обсязі, в результаті чого за ним утворилась заборгованість за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень та за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 6170 гривень. Аргументи учасників справи. Відповідач 02 березня 2023 року надав до суду заяву, в якій відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України просив застосувати строк позовної давності та зазначив, що позовні вимоги визнає частково в межах строків позовної давності за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у сумі 6170 гривень, яка сплачена відповідачем у добровільному порядку. Рух справи. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 01 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи мається її заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин [PERSON] належать на праві спільної часткової власності в частині нежитлові приміщення 1-го поверху №48-1 48-4 загальною площею 37,0 кв.м. в літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2007 року (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16735559 від 21.11.2007 Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №241145802 від 20.01.2021). 01 травня 2008 року на підставі заяви [PERSON] укладений договорі купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №10938 між [PERSON] та Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі», за умовами якого теплопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних обсягах, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором. Договір підписаний сторонами. Особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до довідки про обсяги постачання теплової енергії споживачу, орієнтовна вартість теплової енергії, що постачається споживачу за поточний рік відповідно до Тарифів, діючих на момент укладення договору, становить 2083,72 гривень, ПДВ 416,74 гривень, а всього 2500,46 гривень. Як свідчать акти про підключення/відключення споживача № [NUMBER] від 15 листопада 2019 року, №174/28421 від 09 квітня 2020 року, №174/30137 від 29 жовтня 2020 року, №174/32269 від 12 квітня 2021 року№174/34516 від 27 жовтня 2021 року, вказані нежитлові приміщення. Отже, відповідач [PERSON] є користувачем послуг з теплопостачання, які надаються в нежитлові приміщення 1-го поверху №48-1 48-4 загальною площею 37,0 кв.м. в літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] . Як вбачається з розрахунку нарахувань у зв`язку з оплатою послуг не в повному обсязі, за відповідачем утворилась заборгованість за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень та за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 6170 гривень. Як вбачається зі змісту квитанції до платіжної інструкції 0.0.2855249001.1 від 12 лютого 2023 року, відповідачем [PERSON] 13 лютого 2023 року сплачена сум заборгованості за надані послуги з теплопостачання та за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 6170 гривень. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Відповідно до ст.ст. 610,611ЦКУкраїни порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання(неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч.1ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Відповідно дост.1 Закону України «Про теплопостачання», теплова енергіяце товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Відповідач, як власник нежитлових приміщень 1-го поверху №48-1 48-4 загальною площею 37,0 кв.м. в літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] , отримував теплову енергію на підставі договору №10938 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01 травня 2008 року. Отже, між сторонами існують договірні відносини. У розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIIIспоживачем житлово-комунальних послуг визнається індивідуальний або колективний споживач, а індивідуальний споживач, у свою чергу, визначений як фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Предметом регулювання цього\~Закону\~є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього\~Закону\~є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3). Відповідно до статей\~67,\~162 ЖК України\~плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року\~із змінами та доповненнями та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630\~споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання. Частиною 6статті 19 Закону України «Про теплопостачання»\~передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання»\~у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. З матеріалів справи убачається, що відповідач з 21 листопада 2007 року [PERSON] є власником частини нежитлових приміщень 1-го поверху №48-1 48-4 загальною площею 37,0 кв.м. в літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] , тобто він є споживачем та несе обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг у розумінні ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Однак, відповідачем вартість фактично отриманої теплової енергії не було сплачено. Як вбачається з розрахунку нарахувань у зв`язку з оплатою послуг не в повному обсязі, за відповідачем утворилась заборгованість за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень та за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 6170 гривень, з яким суд погоджується. Відповідач в ході судового розгляду не надав жодних заперечень з приводу розрахунку заборгованості, не довів неправильності проведеного позивачем розрахунку заборгованості, більш того, визнав позовні вимоги частково в межах строків позовної давності, в частині стягнення з нього заборгованості за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 6170 гривень, яку 12 лютого 2023 року сплатив, надавши відповідні докази. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з добровільною сплатою відповідачем вказаної суми в добровільному порядку в межах розгляду цивільної справи. У відповідності до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення прозову в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень. Разом з тим, відповідачем подане клопотання про застосування строку позовної давності, з приводу якого суд вважає необхідним зазначити наступне. За приписами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Частинами 1, 5ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Звертаючись до суду з цим позовом, КП «ХТМ» просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень. Як убачається з матеріалів справи, позовна заява подана 01 грудня 2022 року. За таких обставин, підлягає застосуванню положення про загальний трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вказаний період. При цьому, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, які нараховано за період з 01 жовтня 2011 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 7884,21 гривень є обґрунтованими та доведеними, однак, наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed