Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є внутрішньо переміщеною особою. До вимушеного залишення окупованої російською федерацією частини території Луганської області проживав по [ADDRESS] . Весною-літом 2014 року на території смт. Лозівський проводились військові дії, неодноразові обстріли житлових будинків селища, в зв`язку з чим позивач змушений був покинути свій будинок, що знаходився за вище вказаною адресою, щоб не бути жертвою військових дій. Переселившись подалі від війни, розумів, що втрачає роботу, спільно нажите майно, дім та інші речі необхідні для існування своєї сім`ї. Результатом збройної агресії російської федерації для позивача стала втрата права розпоряджатись та користуватись належним позивачу житлом, можливості проживати у рідному населеному пункті разом з сім`єю. Після окупації частини Луганської області російською федерацією із позивачем під впливом російської пропаганди, припинили спілкування деякі знайомі та друзі, порушено його налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на його моральному та фізичному стані. Так, до весни 2014 року позивач був повноцінним громадянином своєї країни, вільно проживав разом зі своєю сім`єю у власному будинку, мав налагоджений побут та роботу; можливість вільно спілкуватися з друзями та знайомим, висловлювати свою думку. Приблизно в лютому-березні 2014 року до смт. Лозівський з території ростовської області, російської федерації почали масово завозитись молоді чоловіки, віком до 40 років, які приймали активну участь у організації і проведенні проросійських мітингів, на яких лунали антиукраїнські заклики, підбурювалося місцеве населення на захоплення місцевих органів державної влади, тощо. В цей час на території смт. Лозівський почалася активна ідеологічна проросійська діяльність, зокрема, через різні медійні ресурси розповсюджувалась інформація, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну. В той же час, місцеві органи влади у смт. Лозівський також були повністю захоплені проросійськими бойовиками, на всіх адміністративних будівлях українські прапори були змінені на прапори російської федерації та «ЛНР». Почались масові переслідування україномовних та проукраїнськи налаштованих громадян. З метою недопущення поширення будь-якої інформації на території, що контролюється нелегітимними органами влади незаконно проголошеної «ЛНР», бойовики ввмикали українські телеканали і радіо, замість яких наповнювали ефір російськими програмами. Крім того, в травні 2014 року, позивач був позбавлений можливості голосувати на виборах Президента України, голосування не відбулося, тому що дільниці були заблоковані. Таким чином, усіх виборців позбавили права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. Нова окупаційна влада, що захопила місто, почала диктувати власний правопорядок мешканцям регіону. Зокрема, було запроваджено комендантську годину, згідно якої мешканцям заборонялось пересуватися містом після восьмої вечора без документів, які посвідчують особу, у разі відсутності документів людей залучали до примусової праці на користь «ЛНР». Представниками проросійських формувань «ЛНР», як правило озброєними, проводилася примусова перевірка документів у жителів смт. Лозівський, що мала вибірковий характер, такі перевірки документів проводилися на території всього населеного пункту, у тому числі на зупинках громадського транспорту, магазинах і в інших громадських місцях. Під час таких перевірок людей часто били, забирали особисті речі, відводили людей до місцевого відділення міліції для встановлення особистості, тощо. З травня 2014 року в смт. Лозівський почали масово з`являтись проросійські бойовики, озброєні автоматичною зброєю, переносними зенітно-ракетними комплексами, які пересувалися містом як на бронетехніці, так і на вантажних автомобілях «Камаз». Смт. Лозівський, після його окупації російською федерацією, перетворилось на непридатне для повноцінного життя. Так, масово закривалися магазини, а ті, які продовжували свою роботу, були з пустими полицями, оскільки постачання продовольчих та інших товарів до міста припинилось. Асортимент ліків значно зменшився, ціни на них стали високими. Після початку активних бойових дій в смт. Лозівський загострилась гуманітарна ситуація, зовнішні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження. Фактичне проживання в умовах окупації давало позивачу підстави реально сприймати загрозу бути вбитим або покаліченим озброєними проросійськими бойовиками. Як зазначає позивач, вказані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в смт. Лозівський, а тому в жовтні 2014 року позивач вирішив залишити свою домівку та переїхати до м. Харкова, аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про свою безпеку. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області, позивач був змушений, разом із сім`єю, прилаштовуватись до нових життєвих умов, втратив власне житло та можливість планувати своє життя. Разом з тим, постраждав не тільки позивач, але і вся родина, два сина та дружина. Позивач вважає, що внаслідок саме військової агресії російської федерації на території Луганської області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Виходячи із встановленого в рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2020 року у цивільній справі № 367/4311/18 про встановлення факту, що має юридичне значення, позивач приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу було завдано шкоди, є російська федерація. Внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацію частини території Луганської області України, позивач фактично втратив можливість користуватися своїм житловим будинком, площею 73,7 кв.м., який знаходився на земельній ділянці, площею 950 кв.м., за адресою [ADDRESS] та рухомим майном, що знаходиться в ньому, а також втратив можливість розпоряджатись ним, що завдає позивачу, як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б він міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право власності на це нерухоме майно не було порушене. [PERSON] зазначає що множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2020 року у цивільній справі № 367/4311/18. Крім того, умови, в яких позивач проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя. Усе до чого вони з сім`єю прагнули раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів та інших питань, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми, знайомими, друзями позивач відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Він вимушений вже протягом тривалого періоду витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які позивач відчуває роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним йому житлом, спілкуватись з близькими, друзями, втратою соціальних зав`язків з близькими людьми, позивач вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 4 000 000 (чотири мільйони) гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 117 717 (сто сімнадцять тисяч сімсот сімнадцять євро) 63 цента. Відповідно до наказу Мінрегіонрозвитку від 26.06.2020 № 151 «Про показники опосередкованої вартості житла за регіонами України», відповідно до якого опосередкована вартість спорудження житла в Луганській області становить 12 431 грн, за 1 кв.м., тому відповідно позивач має право на грошову компенсацію за знищений будинок в розмірі 916 164 грн. 70 коп. (12 431 грн. х 73,7 кв.м). З урахуванням зазначеного, позивач просить відшкодувати і майнову шкоду завдану у розмірі 916 164 (дев`ятсот шістнадцять тисяч сто шістдесят чотири) гривні 70 копійок, що є еквівалентом 26 946 (двадцять шість тисяч дев`ятсот сорок шість) євро. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Позивачем долучено до матеріалів справи копію технічного паспорту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та рішення Лозівської селищної ради № 7/85 від 22.09.2003, з якого вбачається, що сесія Лозівської селищної ради вирішила передати безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та будівель/присадибну ділянку, площею 0, 0960 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Із копії паспорту позивача вбачається, що із 16.01.2005 по 14.11.2017 місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Із 14.11.2017, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] , [INFO] , взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 16 листопада 2016 року № 2449 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2020 року задоволено заяву [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в України про встановлення факту, що має юридичне значення та встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Рішення набрало законної сили 09.11.2020. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16 вересня 2014 року № 1680-УІІ запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Указу Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. Так, із вказаного переліку вбачається, що Слов`яносербський район Луганської області входить до переліку тимчасово окупованих районів Луганської області. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-XII, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії РФ, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження - військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.74. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру , де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Отже, внаслідок збройної агресії російської федерації на частині території Луганської області України було порушено конституційні права [PERSON] , передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Збройна агресія російської федерації та тимчасова окупація частини території Луганської області завдала значних душевних страждань позивачу, який був змушений залишити своє постійне місце проживання, оскільки фактичне проживання в умовах окупації давали позивачу підстави реально сприймати загрозу бути вбитим або покаліченим. Після вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області позивач разом із сім`єю був змушений прилаштовуватися до нових життєвих умов, не відчував впевненості у завтрашньому дні. Після тимчасової окупації Луганської області, позивач був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Втративши можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми, знайомими, друзями позивач відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Враховуючи вищевикладене, обставини, зазначені в позовній заяві, на переконання суду, позивачам завдано моральної шкоди за обставин, встановлених у цій справі. Враховуючи наведене вище, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ними спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Крім цього, Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Так, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження N 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, та інших, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, враховуючи тривалий характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 4000000 гривень, яка на день ухвалення рішення за офіційним курсом валют, встановленим НБУ, складає 102 175, 051 євро. Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За приписами ст. 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 наведеної статті). Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. При вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд враховує, що позивач не надав докази того, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивач вказує, що має право на грошову компенсацію за знищений будинок в розмірі 916 164 грн. 70 коп., не надаючи суду будь-яких доказів того, що будинок знищений. Крім того, позивач в тексті позову зазначає, що він зазнав і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів , які б він міг реально отримати за звичайних обставин. Між тим, таке твердження позивача ґрунтується на можливих очікуваннях отримання доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який неминуче повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача в частині відшкодування майнової шкоди. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 9 234 грн. 84 коп. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial