Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

22.09.2022 представник позивача, адвокат Мохонько Костянтин Миколайович, звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 01.07.2016 між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, за умовами п. 1.1. якого, Позикодавець надає Позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.12.2017. Однак, у встановлений договором строк відповідач отриману грошову позику позивачу не повернула, в зв`язку з чим остання змушена була звернутися до суду. 21.10.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було відкрито провадження у справі №357/10892/19. Рішенням Білоцерківського межрайонного суду Київської області від 31.01.2020, у справі №357/10892/19, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.07.2016 в розмірі 9100 доларів США. 16.03.2020 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики від 01.07.2016 в розмірі 9100 доларів США. 03.04.2020 Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.07.2016 в розмірі 9100 доларів США. Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2020, у справі №357/5239/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2021 та постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.06.2022, визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653. Задовольняючи позовні вимоги, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у справі №357/5239/20, виходив з того, що при укладенні 13.11.2019 оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування будинку за адресою: [ADDRESS] , і їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , у зв`язку із чим оспорюваний правочин був визнаний недійсним на підставі статті 234 ЦК України. З відповіді державного виконавця від 19.09.2022 вбачається, що відповідно до ч.1, ч.2 cт.50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. Враховуючи те, що земельна ділянка, площею 0,1000 га., кадастровий номер: 3210300000:05:021:0028, розміщена за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , не підлягає на звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду. 20.09.2022 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що належна [PERSON] земельна ділянка, площею 0,1000 га., кадастровий номер 3210300000:05:021:0028, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розміщена за адресою: [ADDRESS] , також, 13.11.2019 була подарована нею своєму на той час чоловіку (06.12.2019 шлюб було розірвано) [PERSON] . Оспорюваний договір дарування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3654, направлений [PERSON] на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до свого на той час чоловіка [PERSON] з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення. Тобто, спірний договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними, оскільки [PERSON] була обізнана про пред`явлений до неї позов з вимогою про стягнення боргу за договором позики, а [PERSON] , що отримав нерухоме майно в дар, був на той час її чоловіком. Таким чином, відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належної [PERSON] земельної ділянки відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на її майно як боржника за існуючими зобов`язаннями, а саме: відповідачка відчужила земельну ділянку 13.11.2019 після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості за договором позики та відкриття 21.10.2019 провадження у справі №357/10892/19 за даним позовом, крім того, в той же день - 13.11.2019 відповідачкою був підготовлений відзив на позовну заяву про часткове визнання позову; відповідачка усвідомлювала негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог у справі №357/10892/19 та мала намір уникнути цих наслідків: земельна ділянка відчужена на підставі безвідплатного договору на користь близького родича та члена родини на той час - чоловіка відповідачки - [PERSON] ; після відчуження спірного майна у відповідачки відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який після визнання недійсним договору дарування, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2020, у справі №357/5239/20, знову перейшов у власність [PERSON] , не підлягає зверненню стягнення в рахунок погашення заборгованості, оскільки прилегла земельна ділянка, яка підлягає зверненню стягнення разом із житловим будинком, належить [PERSON] , що підтверджує відповідь державного виконавця від 19.09.2022, інше нерухоме майно, земельні ділянки та транспортні засоби у неї відсутні, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформацією з електронного кабінету водія про відсутність транспортних засобів. За таких обставин, укладення договору дарування земельної ділянки між відповідачами, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Тому, просив у судовому порядку визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер: 3210300000:05:021:0028, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 03.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3654 та стягнути з відповідачів судові витрати. 09.11.2022 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30.01.2023 відповідач - [PERSON] подала до суду відзив на позов. В якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 01.02.2023 представник позивача, адвокат Шаблій Юлія Олександрівна, подала до суду клопотання, про стягнення з відповідачів на корить позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., та відповідь на відзив. 22.02.2023 судом постановлено ухвалу, про прийняття до розгляду заяв щодо спору, клопотання про відшкодування судових витрат та постановлено ухвалу, про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Шаблій Юлія Олександрівна, у судовому засіданні позов та клопотання про відшкодування витрат підтримала та просила задовольнити вимоги у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та подала до суду відповідну заяву. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, направив до суду заяву, в якій просив проводи розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8), відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.34,52), а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.53,112). Також, встановлено, що 01.07.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики (а.с. 9), за умовами п.1.1 якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.12.2017. В п. 1.3 Договору позики та розписки від 01.07.2016 (а.с. 10), [PERSON] отримала від [PERSON] грошову позику відповідно до вказаного договору у розмірі 9100,00 доларів США та зобов`язалася повернути отриману позику у строк вказаний у договорі. У зв`язку з не виконанням відповідачкою вказаного договору 27.09.2019 позивач звернулася до суду з відповідним позовом та ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.10.2019 було відкрито провадження у справі № 357/10892/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2020, яке набрало законної сили 05.03.2020, у справі № 357/10892/19, було задоволено частково позов [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на її користь борг за договором позики від 01.07.2016 у розмірі 9100 доларів США та судові витрати у розмірі 2248,68 грн., а у задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.14-16). 16.03.2020, на підставі рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 357/10892/19 було видано виконавчий лист, який був пред`явлений [PERSON] для примусового виконання до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 03.04.2020 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження на підставі вказаного виконавчого документу, що підтверджено матеріалами справи (а.с.17-18). З листа відділу ДВС у м. Біла Церква Білоцерківсько району Київської області від 19.09.2022 за № 16034 (а.с.37) вбачається, що в межах виконавчого провадження, відповідно до ч.1,ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», неможливо вчинити дії, оскільки, земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер: 3210300000:05:021:0028, розміщена за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , тому житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , не підлягає для звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду. З матеріалів справи (а.с. 30-33) вбачається, що 13.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, який посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П. та зареєстрований у реєстрі за №3-3654, згідно якого [PERSON] подарувала та безоплатно передала [PERSON] , а останній прийняв у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210300000:05:021:0028, що розміщена за адресою: [ADDRESS] , що узгоджується з інформацією з Державного реєстру речових прав на майно ( а.с.38-40). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 12 жовтня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.35) та шлюб між ними було розірвано, згідно свідоцтва, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Київській області від 06.12.2019 (а.с.36). Також, встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2020, у справі № 357/5239/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2021 та постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.06.2022, визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653, що підтверджено матеріалами справи (а.с.19-29). При вирішені спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як встановлено судом, 13.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, що посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П. та зареєстрований у реєстрі за №3-3654, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер: 3210300000:05:021:0028, що розміщена за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.5 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права (правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 №439/212/14ц, постанові Верховного Суду від 18.07.2018 по справі №750/2728/16-ц, від 04.07.2018 по справі №462/4611/13-ц). З огляду на обставини даної справи, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України). За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, судами має бути перевірено, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 01.07.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого остання отримала 9100 дол. США. В результаті прострочення виконання зобов`язання за договором, позивач 27.09.2019 звернулася до суду із позовом про стягнення боргу. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31.01.2020, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики від 01.07.2016 у розмірі 9100 дол. США. Відповідачка про перебування на розгляді у суді вказаного позову була обізнана та 13.11.2019 направила до суду відзив на позовну заяву, в якому позов визнала частково, і того ж дня між нею та її чоловіком [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, який визнаний рішення суду від 02.12.2020 недійсним, та оспорюваний договір дарування земельної ділянки. Також, встановлено, що зареєстроване місце проживання відповідачки ( [ADDRESS] ), яке збігається з адресою розташування земельної ділянки 0,1000 га, кадастровий номер: 3210300000:05:021:0028, що була предметом оспорюваного договору дарування, не змінилося по даний час, та матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тих обставин, що реально настали правові наслідки вчиненого правочину, а відповідачі визнали даний позов у повному обсязі. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 3210300000:05:021:0028, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розміщена за адресою: [ADDRESS] , який укладений 03.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3654. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідачів на користь держави судового збору по 496,20 грн. з кожного. Щодо судових витрат позивача на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Представник позивача на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надала докази ( а.с.57, 92-95): Ордер про надання правничої допомоги від 02.12.2022, Договір про надання правничої допомоги № 75/Ц від 20.09.2022, Додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 75/Ц від 20.09.2022, рахунок - фактура № 75/Ц -1 від 20.09.2022, квитанцію № 0.0.2681315928.1 від 20.09.2022 про сплату [PERSON] коштів у розмірі 10000,00 грн. Враховуючи вищезазначене та відсутність заперечень зі сторони відповідачів, суд дійшов висновку, що представник позивача підтвердила обсяг наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість і сплату позивачем коштів у розмірі 10000 грн., тому суд стягує з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу по 5000,00 грн. з кожного.

Outcome: approved