Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

29.08.2022 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Альянс», у якій просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 20.04.2021 по 30.06.2022 у сумі 90227,34 гривень з урахуванням податків та зборів та поновити його на роботі на посаді провідного юрисконсульта товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Альянс». Позовні вимоги обґрунтовані порушенням порядку звільнення, жодної домовленості із відповідачем про припинення трудового договору як усної так і письмової не було, але всупереч цього трудові відносини припинені на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, а отже такі дії є незаконними. Крім цього позивачу не видано копію наказу про звільнення, не проведений розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.09.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзиву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що наказом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Альянс» №0419-К від 19.04.2021 року [PERSON] прийнятий на посаду юрисконсульта ТОВ НВФ «Альянс» за строковим трудовим договором терміном на один місяць із 20.04.2021 року по 19.05.2021 року включно, із основною заробітною платою згідно штатного розкладу. Наказом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Альянс» №0519-К від 19.05.2021 року [PERSON] переведено на посаду провідного юрисконсульта за строковим трудовим договором терміном на три місяці, із 20.05.2021 р. по 19.08.2021 р. включно, із основною заробітною платою згідно штатного розкладу. В подальшому, наказом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Альянс» №0920-К від 20.08.2021 р. дію трудового договору провідного юрисконсульта ТОВ НВФ «Альянс» [PERSON] продовжено на невизначений строк, із основною заробітною платою згідно штатного розкладу. За наданим позивачем доказом яким є витяг з порталу "Пенсійного фонду України, за поданою ТОВ НВФ "Альянс"" 30.06.2022 р. [PERSON] звільнений з посади юриста за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Щодо поновлення на роботі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач не надав суду належних та достатніх доказів того, що припинення трудового договору відбулося не за домовленістю сторін та що було допущено порушення норм трудового законодавства. Посилання позивача на те, що йому не видано наказ про звільнення за угодою сторін, про яке як він вказує не знав, нічим не підтверджені. Суд враховує, що позивач, у разі неможливості витребувати відповідні докази самостійно, мав можливість подати до суду клопотання про витребування доказів у відповідача, зокрема про витребування документів, які слугували підставою для звільнення позивача, а також документів, які б свідчили, чи був позивач ознайомлений з наказом про своє звільнення. Враховуючи те, що позивач не підтвердив доказами факт свого незаконного звільнення, тому його позовна вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Судом на підставі Форми ОК-5 Пенсійного фонду України, виданої [PERSON] за звітний 2021-2022 рік встановлено, що страхувальником з кодом ЄДРПОУ: 23458534 є товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Альянс» . Починаючи з квітня 2021 по лютий 2022 року [PERSON] нараховувалась заробітна плата, вносилась кількість трудових днів, відбувалась сплата страхових внесків. Починаючи з березня 2022 року по червень 2022 року ТОВ НВФ «Альянс» заробітна плата не нараховувалась, відповідно і не сплачувались страхові внески, проте кількість відпрацьованих трудових днів значиться. Із зазначеного суд робить висновок про те, що за відпрацьовані, як зазначає сам роботодавець робочі дні березня, квітня, травня та червня 2022 року заробітна плата не нараховувалась, страхові внески не сплачувались. За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Положеннями ст. ст. 1, 2, 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.49 N 95, ратифікованої Україною 04.08.61, визначено, що відповідно до мети цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" та ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як вказано у ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Аналогічна норма міститься у ст. 24 Закону України "Про оплату праці". За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Визначаючи розмір заборгованості підприємства перед працівником, суд виходить із зазначеного підприємством розміру заробітку для нарахування пенсії, відпрацьованих днів та сплати страхових внесків із заробітньої плати. Позивачем не доведено, що за період з квітня 202021 по лютий 2022 р. включно, йому не виплачувалась заробітна плата. Підприємством подавалась звітність до Пенсійного фонду України щодо заробітньої плати за цей період та сплачувались страхові внески. Разом із тим, за період з березня 2022 року по червень 2022 року (включно) підприємство вказувало про відпрацьовані [PERSON] дні, не вказуючи при цьому ні суми заробітку, ні сплати страхових внесків. А тому, виходячи із розміру заробітньої плати на місяць - 6500 грн., суд стягує не нараховану, а отже і не сплачену заробітну плату за чотири місяці і яка складає 26000,00 грн. На підставі вищевикладеного

Outcome: partial