Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

В березні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову вимог, просила: визнати недійсним з моменту вчинення Кредитний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, укладений між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту вчинення Кредитний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, укладений між укладений між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір №014/ZВ02J7/3/001/2 (з фізичною особою) від 14.02.2012 року, укладений між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір №014/ZВ02J7/3/002/1 (з фізичною особою) від 20.08.2012 року, укладений між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту вчинення договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений 21.12.2017 року, між ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 14.02.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Фідобанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001, згідно умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 600 000 гривень, зі строком користування до 13.02.2014 року, зі сплатою 22% річних. Забезпеченням виконання Позичальником його зобов`язань за Кредитним договором №014/ZВ02J7/3/001 є: 1) іпотека нежитлового приміщення, загальною площею 3452,1 кв.м, що знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 6810500000:02:007:0326 за адресою: [ADDRESS] , заставною вартістю 5 523 360,00 грн. (іпотечний договір №014/ZВ02J7/3/001/2 (з фізичною особою) від 14.02.2012 р.); 2) порукою фізичної особи [PERSON] (договір поруки №014/ZВ02J7/3/001/1 (з фізичною особою) від 14.02.2012 р.). 12.01.2012 року ПАТ «Ерсте Банк» (правонаступник - ПАТ «Фідобанк») та [PERSON] уклали договір №26204000236565 на відкриття та ведення поточного рахунку, згідно вказаного Договору Банк відкриває поточний рахунок № [NUMBER] в гривні (валюта рахунку) та виконує операції за ним, згідно з розпорядженням Клієнта, відповідно до чинного законодавства України та вказаного Договору. В подальшому, 20.08.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Фідобанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/002, згідно умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 300 000 гривень, зі строком користування до 18.04.2014 року, зі сплатою 23% річних. Забезпеченням виконання Позичальником його зобов`язань за Кредитним договором №014/ZВ02J7/3/002 є: 1) іпотека нежитлового приміщення, загальною площею 3452,1 кв.м, що знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 6810500000:02:007:0326 за адресою: [ADDRESS] , заставною вартістю 5 523 360,00 грн. (іпотечний договір №014/ZВ02J7/3/002/1 (з фізичною особою) від 20.08.2012 р.); Позивачка посилається на те, що укладені кредитні договори №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року за своїм змістом, текстом та формою суперечить чинному законодавству, а при укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів»., а відтак його слід визнати недійсним. Позивачка була ознайомлена лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору. Також, зазначає, що банком порушені вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, в змісті вищевказаних кредитних договорів відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - всупереч вимогам п.3.1 Правил та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, у тому числі: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, ідо пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Всупереч вказаним нормам у Кредитних договорах відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача. Також, зазначає, що всупереч вимогам п.3.2 Правил та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил; - всупереч вимогам п.3.3 Правил та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з надання кредиту, його обслуговування і погашення), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Окрім того, позивачка вказує на те, що умови оспорюваного договору відповідно до ч.4 ст. 11, ст.18, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, вимоги даних законодавчих норм при укладенні кредитного договору відповідачем виконані не були. Договір кредиту на думку позивача був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - добросовісності. Зокрема, позивачка [PERSON] вважає, що Банк скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваних Кредитних договорів, зокрема, №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, внаслідок чого, позивачка була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а Банк, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачці відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Також, позивачка зазначає, що згідно з п.2 ч.1, ч.2, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика з використанням елементів нечесної підприємницької практики є забороненою. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсні. Позивачка вважає, що під час укладення кредитних договорів №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у Кредитних договорах занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів [PERSON] в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатила би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, Позивач був введений в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. [PERSON] вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що вище наведені кредитні договори суперечить актам цивільного законодавства, тому мають бути визнаними недійсними, згідно з приписами ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просить суд визнати недійсним з моменту їх укладення. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області Гавриленко О.М. від 03.03.2020 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 24.04.2020 року ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області Гавриленко О.М. задоволено клопотання адвоката Токарчука Б.В., який представляє інтереси [PERSON] про залучення до участі у справі правонаступника відповідача. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсними кредитних договорів - правонаступника відповідача - [PERSON] 18.05.2020 року на адресу суду надійшла заява адвоката Токарчука Б.В., який представляє інтереси [PERSON] , про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] 29.05.2020 року на адресу суду надійшла заява позивачки [PERSON] про зміну предмета позову. 01.06.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Токарчук Б.В. просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Заперечення щодо позову мотивує тим, що кредитні договори включають в себе додаток №1, який має назву «Повідомлення позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту». У вказаному повідомленні позичальника, серед іншого, вказано (на останній сторінці перед підписом) таке: «Розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (який з моменту укладення кредитного договору між Позичальником та Кредитором також буде вважатися Графіком платежів за кредитним договором, крім платежів за основною позичковою заборгованістю (кредитом) та відсотками) наведено в Додатку 1 до цього Повідомлення та є його невід`ємною частиною. Повідомлення підписано Позичальником в двох оригінальних примірниках, один з яких видається Позичальнику (споживачу), а інший залишається в Банку. В разі наступного укладення між Банком та Позичальником кредитного договору на умовах кредитування, передбачених в цьому повідомленні, примірники цього повідомлення будуть являтися додатками до примірників кредитного договору». 02.12.2011 року до укладення будь-яких кредитних договорів з Банком, позивачка окремо була ознайомлена з повідомленням позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту, ідентичним тим, що є додатками № 1 до спірних кредитних договорів. Про ознайомлення з таким повідомленням позичальника свідчить власноручний підпис [PERSON] на копії такого повідомлення, датований 02.12.2011 року (а.с.159-163). Крім того, представник відповідача - адвокат Токарчук Б.В. зазначив, що з усіма істотними умовами спірних кредитних договорів [PERSON] мала можливість ознайомитися і безпосередньо перед їх підписанням. Також, перед укладенням спірних кредитних договорів [PERSON] отримала всю інформацію, необхідну для прийняття правильного рішення про укладення чи відмову від укладення цих договорів. І жодним чином позивачка не була введена банком в оману стосовно будь-яких умов оспорюваних кредитних договорів та інформації, яка їй мала бути надана перед їх укладенням. Крім того, звертає увагу суду, що банк не приховує жодної інформації, яка має надаватися споживачеві при укладенні споживчого кредиту. Представник відповідача - адвокат Токарчук Б.В., вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю. 12.08.2020 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] - адвоката Шевченка Д.В. на заяву про зміну предмета позову. В обґрунтування заперечень вказує, що позивачем заявляються поряд із раніше заявленими нові додаткові вимоги (новий предмет, нова підстава, новий зміст), які не можуть вважатись такими, що змінюють раніше заявлений предмет спору, тому заява позивача про зміну предмета позову фактично є новим позовом, виходячи із чого не можуть бути прийняті, так як заявлені інші позовні вимоги. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області Гавриленко О.М. від 03.09.2020 року залучено до участі у справі співвідповідача - ПАТ «Фідобанк», та прийнято заяву позивачки [PERSON] про зміну предмета позову. 21.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, з урахування зміни предмета позову, представника відповідача [PERSON] - адвоката Токарчука Б.В. У поданому відзиві представник відповідача - [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. [PERSON] перед підписанням кредитних договорів належно і у достатній формі ознайомилася з усіма умовами цих угод, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, погоджується з ними і жодних заперечень не має; угоди підписані позичальником добровільно, її волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає її внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань (п. 3.1. Кредитних договорів). Крім того, 02.12.2011 року [PERSON] письмово була ознайомлена з Повідомленням позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту. Також, вона ознайомлена з умовами кредитування, з вартістю супутніх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, інформацію з питань основних економічних та правових вимог щодо надання кредиту. Представник відповідача вважає, що доводи Позивача про наявність умислу в діях ПАТ «Ерсте Банк» і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірних кредитних договорів є необґрунтованими, оскільки Позивачем такий умисел не доведено, відповідно твердження Позивача про порушення ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.230 Цивільного кодексу України, є безпідставним. У разі незгоди з умовами кредитних договорів [PERSON] мала можливість скористатися своїм правом, визначеним Законом України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, [PERSON] таких дій не вчинила. Крім того, представник відповідача - [PERSON] наголошує на тому, що позивачкою [PERSON] пропущено строк позовної давності для пред`явлення позовної заяви про визнання кредитних договорів недійними, про що зроблено відповідну заяву, яка міститься в матеріалах справи. Щодо визнання недійсними іпотечного договору №014/ZВ02J7/3/001/2 від 14.02.20212 року та іпотечного договору № 014/ZВ02J7/3/002/1 від 20.08.2012 року. Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Оспорюванні іпотечні договори складені, підписані відповідно до вимог діючого законодавства, підстави для визнання іпотечних договорів недійсними відсутні. Крім того, [PERSON] пропущено строк позовної давності для пред`явлення позовної заяви про визнання іпотечних договорів недійними. Щодо позовних вимог про визнання недійсними Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27.12.2017 року представник відповідача - [PERSON] зазначив. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором та здійснюється без згоди боржника. 21 грудня 2017 року між ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги. Вказаний договір складений, підписаний відповідно до вимог діючого законодавства. Жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачем не надано, а, отже, підстави для визнання його недійсним відсутні. Враховуючи вищевикладені обставини, представник відповідача - [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] , з врахуванням заяви про зміну предмета позову у зв`язку з її безпідставністю. Ухвалою суду від 17.12.2020 року у справі призначено судову економічну експертизу, на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 06.07.2021 року на адресу Нетішинського міського суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової економічної експертизи №27/250/251/21-22 від 18.03.2021 року. Ухвалою суду від 12.08.2021 року провадження у справі поновлено зі стадії підготовчого засідання. 13.09.2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Шевченка Д.В. про призначення додаткової судової економічної експертизи. 29.09.2021 року в судді Гавриленко О.В. закінчилися повноваження у зв`язку із закінченням строку, на який її призначено, тому дану справу передано до канцелярії суду для повторного розподілу між суддями. Після повторного автоматичного розподілу, в порядку визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, дану цивільну справу передано на розгляд судді Стасюку Р.М. 06.02.2023 року до суду надійшла заява представника ПУАТ «Фідобанк» про зміну особи ліквідатора. 20.02.2023 року на електронну пошту Нетішинського міського суду надійшов відзив на позовну заяву представника ПАТ «Фідобанк» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Заплішної О.Д. У відзиві на позовну заяву з урахування зміни предмета позову, представник ПУАТ «Фідобанк» зазначила наступне. Рішення НБУ від 20.05.2016 року №8 «Про віднесення ПУАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20.05.2016 року №783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким у банку запроваджено тимчасову адміністрацію з 20.05.2016 року, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПУАТ «Фідобанк» Коваленку О.В. Тимчасову адміністрацію було продовжено до 19.07.2016 року включно на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 09.06.2016 року № 959. Відповідно до рішення Правління НБУ від 18.07.2016 року № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19.07.2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк» з 20.07.2016 року та призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Фідобанк». В подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду від 31.10.2022 року №874 з 16.11.2022 року відкликано повноваження ліквідатора ПУАТ «Фідобанк», делеговані Білій І.В. рішенням виконавчої дирекції Фонду від 15.06.2020 року №1124, вирішено повноваження під час ліквідації ПУАТ «Фідобанк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з 16.11.2022 року здійснювати Фондом безпосередньо. На виконання положень ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. Згідно інформації, наявній у Публічному паспорті активу (розміщеному за офіційним посиланням: https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2017-11-17-000107-а), станом на 01.06.2017 року на балансі ПАТ «Фідобанк» обліковувалась заборгованість (без штрафів та пені), зокрема, за Кредитним договором від 14.02.2012 року № 014/ZB02J7/3/001, позичальник [PERSON] , у розмірі 597 369,95 грн. (з яких по тілу - 307 943,63 грн., по процентам - 289 426,32 грн.), валюта кредиту 980 (гривна). Зобов`язання по кредиту забезпечувалось порукою та іпотекою; за Кредитним договором від 20.08.2012 року № 014/ZB02J7/3/002, позичальник [PERSON] , у розмірі 408 652,35 грн. (з яких по тілу - 212 319,71 грн., по процентам - 196 332,34 грн.), валюта кредиту 980 (гривна). Зобов`язання по кредиту забезпечувалось порукою та іпотекою. В подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24/07/2017 року №3150 визначено активи ПУАТ «Фідобанк», що підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні), а саме права вимоги за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами, а саме, кредитний договір № 014/ZB02J7/3/001 від 14.02.2012 року позичальник [PERSON] у розмірі 597369,95 гривень та кредитний договір № 014/ZB02J7/3/002 від 20.08.2012 року у розмірі 408625,35 гривень позичальник [PERSON] 28.11.2017 року - проведено публічні електронні торги (аукціон) з продажу прав вимог за кредитними договорами - лот № Q8166b13935; 28.11.2017 року - оператором: ТОВ «Е-Тендер» сформовано Протокол електронних торгів №UA-EA-2017-11-17-000107-a, відповідно до якого переможцем визначено учасника [PERSON] , яким запропоновано найвищу цінову пропозицію у розмірі 304 825,00 гривень. 21.12.2017 року - на виконання умов Протоколу електронних торгів, між переможцем електронного аукціону [PERSON] та ПУАТ «Фідобанк», який є правонаступником ПАТ «Ерсте Банк», було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за Кредитними договорами, Договорами забезпечення до боржників перейшли до Нового кредитора. Зазначена інформація щодо продажу є публічною та оприлюдненою. Щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними договорів представник ПАТ «Фідобанк» - Заплішна О.Д. зазначає наступне: 14 лютого 2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір з фізичною особою № 014/ZB02J7/3/001, відповідно до положень якого: п.1.1 Кредитор на положеннях та умовах цього договору, надає Позичальнику кредит в умі 600000,00 грн., зі строком користування кредитними коштами до 13.02.2014 року (включно), із сплатою 22 % річних. Відповідно до Додатку №1 до Кредитного договору №014/ZB02J7/3/001 від 14.02.2012 року Кредитором повідомлено Позичальника про умови надання споживчого кредиту. Позичальнику - [PERSON] було надано графік погашення щомісячний в розмірі основної заборгованості та нарахованих процентів. 20 серпня 2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір з фізичною особою №014/ZB02J7/3/002, відповідно до кредитного договору, а саме, п.1.1 Кредитор на положеннях та умовах цього договору, надає Позичальнику кредит в умі 300000,00 грн., зі строком користування кредитними коштами до 18.04.2014 року (включно), із сплатою 23 % річних. Згідно Додатку №1 до Кредитного договору № 014/ZB02J7/3/002 від 20.08.2012 року Кредитором повідомлено Позичальника про умови надання споживчого кредиту. Позичальнику - [PERSON] було надано графік погашення щомісячний в розмірі основної заборгованості та нарахованих процентів. Представник відповідача вказала, що вищевказані Договори споживчого кредиту були підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] на момент укладення Договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконувала їх умови. Крім того, Умови Кредитних договорів містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору. Позивачка була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст.638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. А тому, підписавши спірні правочини, договори поруки та іпотеки, позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту. Позивач зобов`язана довести правові та фактичні підстави своїх позовних вимог. Крім того, представник ПАТ «Фідобанк» - Заплішна О.Д. у своєму відзиві просила відмови у задоволенні позову про визнання недійсними оспорюваних договорів, у зв`язку з пропуском позовної давності при зверненні до суду. Оскільки, кредитний договір з фізичною особою №014/ZB02J7/3/001 між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] був укладений 14.02.2012 року, а кредитний договір з фізичною особою №014/ZB02J7/3/002 між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] був укладений 20.08.2012 року. Позивачка [PERSON] була обізнана про умови Кредитних договорів з часу їх укладення - з 14 лютого 2012 року та з 20 серпня 2012 року, а з позовом до суду позивачка [PERSON] звернулась, лише у 2020 році. Таким чином, позивачка пропустила строк для звернення до суду із заявленими нею вимогами, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності. До таких висновків у відповідній частині дійшов Верховний Суд у постановах від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (провадження № 61-4875св21), від 21 вересня 2022 року у справі № 333/5693/16-ц (провадження № 61-2966св21), від 28 вересня 2022 року у справі № 466/2768/15 (провадження № 61-21314св19). На підставі викладеного представник ПАТ «Фідобанк» - Заплішна О.Д. просила застосувати позовну давність у цій справі та відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Загребельний В.В. позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові. Крім того, представник позивачки додатково пояснив, що між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] було укладено кредитні договори №014/ZB02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZB02J7/3/002 від 20.08.2012 року. Представник позивачки вважає, вказані договори недійсними, оскільки у спірних договорах відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача. Також вказані договори не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, представник позивачки зазначив, що позивачці бракувало знань при укладені договорів. Також, представник позивачки зазначив, що згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи у п.5 зазначено, що відсоткова ставка кредиту не відповідає умовам кредитних договорів. Згідно ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - заборонена. Вважає, що Банк свідомо ввів в оману позивачку [PERSON] щодо відсоткової ставки. А тому, згідно ч.1 ст.236 ЦК України, даний правочин є недійсним з моменту його вчинення. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Фідобанк» - Заплішна О.Д. позов не визнала з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві. Додатково пояснила, що дані кредити - є споживчими кредитами. Позичальник [PERSON] про умови договорів була повідомлена. У Додатку №1 до Кредитного договору №014/ZB02J7/3/001 від 14.02.2012 року та Додатку №1 до Кредитного договору №014/ZB02J7/3/002 від 20.08.2012 року, кредитор повідомив позичальника [PERSON] про умови надання споживчого кредиту. Крім того, позивачці було надано графік погашення щомісячний в розмірі основної заборгованості та нарахованих процентів та строки повернення. Щодо невідповідності нарахування процентів, то це дає підстави для перерахунку заборгованості. Однак, позивачка [PERSON] близько двох років погашала кредитну заборгованість, не зверталась до банку та не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору. Позивачка [PERSON] була обізнана щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту, з моменту підписання кредитних договорів № 014/ZB02J7/3/001 від 14.02.20212 року та №014/ZB02J7/3/002 від 20.08.2012 року. Також, представник відповідача ПАТ «Фідобанк» - Заплішна О.Д. просить суд відмови у задоволенні позову про визнання недійсними оспорюваних договорів, у зв`язку з пропуском позовної давності при зверненні до суду. Оскільки, позивачка була обізнана про умови Кредитних договорів з часу їх укладення, зокрема, з 14 лютого 2012 року та з 20 серпня 2012 року, однак, з позовом до суду [PERSON] звернулась лише у 2020 році. А тому, вона пропустила строк для звернення до суду із заявленими нею вимогами, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Шевченко Д.В. позов не визнав з підстав та мотивів викладених у поданому ним відзиві на позовну заяву. В своїх поясненнях представник відповідача - [PERSON] зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною, не обґрунтованою та не доведеною. Також, вказав, що між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] було укладено кредитні договори №014/ZB02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZB02J7/3/002 від 20.08.2012 року. [PERSON] протягом 1,5 року виконувала умови оспорюваних договорів, зокрема, сплатила 30 000 гривень за першим договором. Жодних претензій до Банку позивачка не висувала, з приводу роз`яснень щодо умов договору не зверталася. В повідомленні вказані умови повернення кредиту, а також всі суми вказані та не приховані. Крім того, представник відповідача - [PERSON] звертає увагу суду на те, що [PERSON] дізналась про можливе порушення її прав 14.02.2012 року та 20.08.2012 року під час укладення правочинів, а з позовом до суду звернулась, лише, 02.03.2020 з пропуском позовної давності. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 205/9749/20. Представник відповідача - [PERSON] зауважив, що [PERSON] не представлено суду жодного доказу який би вказував на те, що банком введено її в оману щодо умов кредитування. Вважає, що у проведеній на замовлення позивачки судово-економічній експертизі, експертом не встановлено будь-яких прихованих платежів та не справедливих умов кредитування. На підставі наведено просив, у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Судом встановлено, що 14.02.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою № 014/ZВ02J7/3/001, за яким банк зобов`язався надати кредит в сумі 600000,00 гривень, зі строком користування кредитними коштами до 13.02.2014 року та сплатою за користування кредитом 22 % річних. Сплата позичальником заборгованості по кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно шляхом сплати кожного місяця рівних платежів відповідно до графіку платежів наведеного в Додатку №2 до цього договору. (а.с.34). Факт виконання банком своїх зобов`язань та отримання позичальником кредитних коштів не заперечується сторонами. Як вбачається з розділу 1 та п.1.1 кредитного договору з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року зазначено суму кредиту, валюта кредиту, дату погашення та процентну ставку кредиту, про що [PERSON] було відомо, що підтверджує її особистий підпис. Як встановлено судом, 14.02.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] , було підписано Додаток №1 до кредитного договору з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, що являє собою повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту. Також позичальнику було надано графік погашення заборгованості по кредиту - розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що підтверджується підписом [PERSON] (т.1, а.с.31-33). Отже, позивачка була ознайомлена з розрахунком вартості кредиту 14.02.2012 року, що підтверджується її підписом, а отже це є підтвердженням того, що позивачкою в повному обсязі отримано інформацію про умови кредитування. На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами був укладений договір іпотеки №014/ZВ02J7/3/001/2 від 14.02.2012 року, предметом якого виступила нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приміщення, загальною площею 3452,1 кв.м., заставною вартістю 5523360,00 гривень, яка належить позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно. А також, на забезпечення виконання умов кредитного договору з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, між ПАТ «Ерсте Банк» (кредитор) та [PERSON] (поручитель) та [PERSON] (позичальник), був укладений договір поруки №014/ZВ02J7/3/001/1 від 14.02.2012 року. Відповідно до п.1.1. договору поруки №014/ZВ02J7/3/001/1 від 14.02.2012 року поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, укладеного між кредитором та позичальником з урахуванням всіх додаткових угод до нього, в тому числі тих, що можуть бути укладені в подальшому. 20.08.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/002, за яким банк зобов`язався надати кредит в сумі 300000,00 гривень, зі строком користування кредитними коштами до 18.04.2014 року та сплатою за користування кредитом 23 % річних. Сплата позичальником заборгованості по кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно шляхом сплати кожного місяця рівних платежів відповідно до графіку платежів наведеного в Додатку №2 до цього договору. (а.с.63). Факт виконання банком своїх зобов`язань та отримання позичальником кредитних коштів не заперечується сторонами. Як вбачається з розділу 1 та п.1.1 кредитного договору з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року зазначено суму кредиту, валюта кредиту, дату погашення та процентну ставку кредиту, про що [PERSON] було відомо, що підтверджує її особистий підпис. Як встановлено судом, 20.08.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] , було підписано Додаток №1 до кредитного договору з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, що являє собою повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту. Також позичальнику було надано графік погашення заборгованості по кредиту - розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що підтверджується підписом [PERSON] (т.1, а.с.61-62). Отже, позивачка була ознайомлена з розрахунком вартості кредиту 20.08.2012 року, що підтверджується її підписом, а отже це є підтвердженням того, що позивачкою в повному обсязі отримано інформацію про умови кредитування. На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами був укладений договір іпотеки №014/ZВ02J7/3/002/1 від 20.08.2012 року, предметом якого виступила нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приміщення, загальною площею 3452,1 кв.м., яка належить позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Нетішинської міської ради 28.11.2007 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 16825658. Як вбачається з протоколу електронних торгів №UA-EA-2017-11-17-000107-a 28.11.2017 року, проведено аукціон з продажу прав вимоги за кредитними договорами №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року укладеними з фізичною особою, лот №Q8166b13935, переможцем електронного аукціону став [PERSON] 21.12.2017 року між ПАТ «Фідобанк», який є повним правонаступником ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги. Пунктом 1 Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги визначено, що за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальників, поручителів, іпотекодавців, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру і Додатку № 1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та порядку, визначених цим Договором. Як вбачається з висновку експерта КНДІСЕ від 18.03.2021 року №27/250/251/21-22 (т.2 а.с.55-64) встановлено, що наданий банком розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року станом на 09.04.2014 року включно, а також розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року станом на 09.04.2014 року включно, щодо сплати простроченої заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по процентам, пені за несвоєчасне погашення кредиту, пені за несвоєчасне погашення відсотків умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та кредитного договору №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року не відповідає додаткам до кредитного договору та розрахунковим документам, щодо видачі та погашення кредиту за цими кредитними договорами. Також, висновком експерта встановлено, що суми платежів, які були визначені у відповідності до Графіка погашення від наведеного в Додатку 2 до кредитного договору №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, за їх математичною природою не відповідають нормам чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів, та стандартам надання кредитів. Крім того, експерт вказав, що реальна відсоткова ставка кредиту не відповідає умовам кредитних договорів: договору №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та складає 23,72%; договору №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року реальна відсоткова ставка 24,72%. Згідно висновку експерта, за кредитним договором №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року згідно умов кредитування, викладених у даному договорі та наведеного у Додатку №2, сукупна вартість кредиту у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі склала 160658,00 грн, у процентному виразі - 26,77%; за кредитним договором №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі склала 72689,60 грн, у процентному виразі - 24,22%; також, в кредитних договорах №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, не вказано реальної відсоткової ставки, розмір абсолютного значення подорожчання кредиту та сукупної вартості кредиту, що є обов`язковими згідно вимог чинного законодавства України для договорів споживчого кредиту, тобто документально не підтверджено. В результаті проведеного дослідження встановлено, що кредитними договорами №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року розмір фактичної та реальної відсоткової ставок, розмір абсолютного значення подорожчання кредиту та сукупна вартість кредиту взагалі не визначалась. Згідно з положеннями ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені ст.ст.229, 230 ЦК України. Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1ст.229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.230 та ст.203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, укладаючи оспорюванні договори, сторони діяли вільно, на власний розсуд, вибираючи контрагента та визначаючи їх умови. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства та додатків до кредитного договору. Як вбачається, з Додатку №1 до договору кредиту №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, а також, Додатку №1 до договору №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, вони підписані позичальником - [PERSON] власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з умовами вказаних кредитних договорів. [PERSON] також була ознайомлена з розрахунком орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графіки платежів за кредитним договором) від 14.02.2012 року та 20.08.2012 року, що підтверджується її підписом. Сторони погодили між собою умови договорів, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорах. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст.203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які як на підставу недійсності кредитного договору посилався позивач, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Таким чином, підписавши 14.02.2012 року кредитний договір №014/ZВ02J7/3/001 та Додаток №1 до кредитного договору, а також підписавши 20.08.2012 року кредитний договір №014/ZВ02J7/3/002 та Додаток №1 до кредитного договору, позичальник погодилася з усіма його умовами та ознайомилася з переліком основних супутніх послуг, що надаються кредитором та пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту. Позивачка була ознайомлена із розрахунком орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графіки платежів за кредитним договором) від 14.02.2012 року та 20.08.2012 року, що підтверджується підписом [PERSON] . Зокрема, при укладенні спірних кредитних договорів: №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та Додатку №1 до кредитного договору, №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року та Додатку №1 до кредитного договору, позивачка була ознайомлений з умовами вказаних договорів, зокрема, з сукупною вартістю кредитів, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, не заперечувала проти них, тобто всі істотні умови, з якими мала ознайомитись позивачка, були викладені в тексті кредитного договору, в тексті Додатку №1 до кредитного договору та у розрахунку орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором), з якими перед їх укладанням та підписанням позивачка знайомиться, а після чого підписує. Отже, на момент укладення спірних договорів та Додатків до них позивачка тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредитів, в тому числі вартістю кредитів, їх особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредитів. Крім того, не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконувала умови спірних договорів. Таким чином, наведені вище факти повністю спростовують твердження позивачки про ненадання їй банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим введення її, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитного договору, а тому правових підстав для визнання дій відповідача протиправними немає. Суд не приймає до уваги як доказ недійсності кредитних договорів №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 висновок експерта №27/250/251/21-22 від 18.03.2021, оскільки даний висновок стосується правильності проведення розрахунку заборгованості, та в ньому не встановлено будь яких прихованих платежів та не справедливих умов кредитування. Крім цього слід вказати, що в розумінні ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту, на що посилається позивачка не є правовою підставою для визнання кредитної угоди недійсною, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів. Крім цього такі висновки суду відповідають і практиці Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 року у справі №464/3576/15-ц. Зі змісту кредитних договорів №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року вбачається, що на момент їх укладення вони відповідали вимогам чинного законодавства України і містили повний об`єм інформації у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, зазначеною у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», було визначено з прийняттям 10.05.2007 року Правлінням Національного банку України «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168, які були зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808. Підписавши кредитні договори №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року, позичальник засвідчила, що банк надав їй всю інформацію про умови кредитування. Щодо позовних вимог позивачки про визнання недійсним з моменту вчинення договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений 21.12.2017 року, між ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] суд зазначає наступне. Позивачкою не доведено, що її право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаного правочину) порушено фактом вчинення оспорюваного правочину, оскільки визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно міг би захистити цивільний інтерес позивача. Договір про відступлення права вимоги, сам по собі факт укладення оспорюваного договору, не створює для позивачки безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів по основному зобов`язанню (кредитних договорах). Таке посилання не є нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 161/5127/17-ц (провадження № 61-17635св18). За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним, укладеного 21.12.2017 року між ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] договору про відступлення права вимоги. Щодо застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо судом позовні вимоги визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Аналогічний висновок зроблено у постанові ВП ВС від 07.08.2019 по справі № 2004/1979/12 (14-194цс19): Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач, даний висновок зазначено у постанові ВП ВС від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16). У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені, в зв`язку з чим суд вважає вимоги позивача про визнання кредитних договорів недійсним з підстав не отримання інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту та про умови кредитування необґрунтованими, безпідставними оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Доводи позивачки про те, що їй не було надано повну інформацію про кредитні умови спростовуються підписаними нею кредитних договорів №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року, №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року та доданим до матеріалів справи Додатками №1 до вказаних кредитних договорів, які було укладено з метою ознайомити позичальника - [PERSON] з переліком основних супутніх послуг, що надаються кредитором і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, а також розрахунком орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором) від 14.02.2012 року та 20.08.2012 року, які було підписано [PERSON] власноручно. Таким чином, спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; зміст правочину на момент його вчинення не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивачка на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала умови спірних кредитних договорів; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; банк надав позивачці інформацію передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.11.2011 року, у тому числі й щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, реальної процентної ставки у спірних кредитних договорах та у Додатках №1 до спірних договорів, у розрахунку орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (графік платежів за кредитним договором) від 14.02.2012 року та 20.08.2012 року, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Враховуючи викладене відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому у разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій за дії, які банк вчиняє на власну користь; при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, а також відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману. Одночасне застосування положень ст.ст.229, 230 ЦПК України, а також ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору. Крім того, судом встановлено, що позичальник - [PERSON] підписала умови кредитування, а в забезпечення вимог кредитних договорів підписала Іпотечний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/001/2 від 14.02.2012 року та Іпотечний договір з фізичною особою №014/ZВ02J7/3/002/1 від 20.08.2012 року, в яких у повній мірі розписано всі детальні умови кредитних договорів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачка належним чином була повідомлена про кредитні умови, нарахування відсотків, нарахування і сплату пені, тобто одержала повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про надані їй кредити, за кредитними договорами №014/ZВ02J7/3/001 від 14.02.2012 року та №014/ZВ02J7/3/002 від 20.08.2012 року. Крім того, позивачка [PERSON] тривалий період здійснювала погашення за кредитними зобов`язаннями та не заперечує факт підписання оспорюваних кредитних договорів. Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обґрунтованими та не доведеними, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають. Враховуючи вищевикладене підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності не вбачається. Згідно з вимогами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Outcome: dismissed