Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

У жовтні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» про стягнення безпідставно отриманих коштів, інфляційних, в якому позивач просила стягнути з ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 23531,87 грн, інфляційні в розмірі 6562,86 грн, судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.02.2021 р. приватним нотаріусом Головкіною Я.В. було вчинено виконавчий напис №654 про стягнення заборгованості за договором №002-05040-231212 від 23.12.2012 р. на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс, який перебував на примусовому виконанні в приватного виконавця Клименка Р.В (виконавче провадження №64627503). В рамках виконавчого провадження №64627503 з примусового виконання виконавчого напису було стягнуто з заробітної плати позивача 2353,87 грн. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08.09.2022 р. визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, що стало підставою для закінчення виконавчого провадження. Між тим, кошти, які були стягнуті в рамках виконавчого провадження, позивачу не повернуті. Позивач вважає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 23531,87 грн, що стало підставою для нарахування інфляційних за період з 01.05.2021 р. по 30.09.2022 р. в сумі 6562,86 грн. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо його задоволення, зазначає, що позивач має заборгованість за кредитним договором, яку не погашає в добровільному порядку. Звертає увагу, що позивачем не доведено безпідставне отримання коштів саме в розмірі 23531,87 грн, оскільки в рамках виконавчого провадження відповідачем було отримано лише 14690,79 грн. Підстави для нарахування інфляційних відсутні, оскільки відповідач не отримував копію рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08.09.2022 р. у справі №296/7330/21 з відміткою про набрання законної сили, двостороння реституція за вказаним рішенням не застосовувалась. У відповіді на відзив позивач звертає увагу, що щ 01.05.2021 р. по 31.01.2022 р. з її заробітної плати проводилось відрахування в загальному розмірі 23531,87 грн, які підлягають стягненню саме з відповідача. Вважає правомірним нарахування інфляційних на вказану суму, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання щодо повернення коштів. Ухвалою суду від 05.01.2023 року відкрито провадження у даній цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. В судовому засіданні позов позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08.09.2022 р. у справі №296/7330/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №654 від 18.02.2021 р. про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» в сумі 53358,93 грн. Згідно відповіді приватного виконавця Клименка Р.В. від 02.03.2023 р. в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису з позивача було стягнуто 235631,87 грн, з яких 14690,79 грн - сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувачу ТОВ «ФК «Сіті Фінанс», 669,00 грн - витрати виконавчого провадження, 1469,08 грн - основна винагорода приватного виконавця, 6703,00 грн - кошти, які перебувають на депозитному рахунку, та які не розподілені. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Судом враховано, що відповідач у відзиві на позов не заперечує отримання коштів від позивача в сумі 14690,79 грн. Між тим, як було зазначено вище, кошти в сумі 669,00 грн та 1469,08 грн були перераховані на користь приватного виконавця Клименка Р.В. як основна винагорода та витрати виконавчого провадження, а не на користь стягувача ТОВ «ФК «Сіті Фінанс», а кошти в сумі 6703,00 грн перебувають на депозитному рахунку, та які не розподілені. Згідно ст. 42 ч.1-3 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Варто також зазначити, що правовою підставою для отримання приватним виконавцем коштів є постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18 дійшов правового висновку, про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. Станом на момент розгляду цієї справи інформація про оскарження постанов приватного виконавця щодо стягнення основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження відсутня. Доказів протилежного суду не надано, що свідчить про неможливість застосування в даному випадку ст. 1212 ЦК України. При цьому, позивач не позбавлена можливості звернутись до приватного виконавця Клименка Р.В. з метою вирішення питання щодо повернення відповідних коштів, в тому числі, які перебувають на депозитному рахунку та які не розподілені. На підставі викладеного, обґрунтованими є вимоги щодо стягнення з відповідача 14690,79 грн безпідставно набутих коштів. Щодо стягнення з відповідача інфляційних в сумі 6562, 86 грн варто зазначити наступне. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41). Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Безпідставне користування відповідачем грошовими коштами позивача почалося з 20.10.2022, тобто з дня набрання рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08.09.2022 р. у справі №296/7330/21 законної сили. Між тим, позивач нараховує інфляційні втрати за період з 01.05.2021 р по 30.09.2022 р., тобто до моменту набрання рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08.09.2022 р. у справі №296/7330/21 законної сили. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відтак, відсутні підстави для нарахування та стягнення з відповідача інфляційних в сумі 6562,86 грн., нарахованих позивачем за період з 01.05.2021 р по 30.09.2022 р. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс»» заборгованості відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису №654 від 18.02.2021 р. таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» коштів в розмірі 14690,79 грн було безпідставним. Згідно ст.141 ЦПК України з ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 485,46 пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial