Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 12.11.2021 року звернувся [PERSON] із позовом про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу ) індексний номер 44316798 від 05.10.2021 року щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Червинською Н.Є. та припинення права власності на зазначене нерухоме майно за АТ « Альфа Банк» ( а/с 2). При подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. ( а/с 1). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено приватним нотаріусом всупереч вимог Закону України « Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без наявності жодних документів на підставі яких вказана реєстрація може бути здійснена, так як нотаріусу не були надані а ні рішення суду, а ні виконавчого напису а ні договору стосовно можливості здійснення такого способу задоволення прав іпотекодержателя; також відсутня належним чином отримана копія повідомлення іпотекодавця про наявність невиконаних зобов`язань наслідком чого може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зазначені обставини, на думку позивача, є порушенням його права власника об`єкта нерухомості , яке потребує захисту саме у вказаний спосіб. Також позивачем зазначено що при здійсненні відповідної реєстрації нотаріусом не враховано факт реєстрації у квартирі неповнолітніх дітей, права яких також порушується фактом відчуження квартири, яке їх єдиним місцем проживання. Зазначені обґрунтування позову були підтримані у судовому засіданні позивачем та його представником. У відзиві на позовну заяву, подану представником АТ « Альфа-Банк» 23.12.2021 року , заперечується проти задоволення позову на підставі наявності відповідного застереження у Іпотечному договорі , узгодженому сторонами, що у відповідності до вимог Закону України « Про іпотеку» є належною підставою для здійснення позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, наявності доказів відправлення відповідного повідомлення про наявність порушення зобов`язань за кредитним договором що може бути підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, отриманого іпотекодавцем 15.05.2020 року, а також недоведеності з боку позивача факту порушення прав неповнолітніх дітей, про наявність права користування яких іпотечним майном не було повідомлено іпотекодержателя а ні під час укладення договору а ні у подальшому ( а/с 75). Ухвалою суду від 22.11.2021 року було частково задоволено клопотання позивача, подане одночасно із позовом, та забезпечені позовні вимоги шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , власником якої є АТ « Альфа Банк» ( а/с 32). У зв`язку із здійсненням «ребрендінгу» АТ « Альфа-Банк» із зміною найменування юридичної особи на АТ « Сенс Банк» , без здійснення реорганізації юридичної особи, 29.03.2023 року у судовому засідання , у присутності сторін здійснено уточнення найменування відповідача на АТ « Сенс Банк». Як встановлено судом 02.12.2005 року між АКБ « Укрсоцбанк» ( правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» ) та [PERSON] укладено договір №2005/08/1022 про надання споживчого кредиту у розмірі 63800 доларів США, зі сплатою 13% річних та порядком погашення суми основного боргу: з грудня 2005 року по жовтень 2012 року щомісячно рівними частками по 760 доларів США а в листопаді 2012 року у розмірі 720 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості 30 листопада 2012 року ( а/с 10). В якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань по кредитному договору № 2005/08/1022 АКБ « Укрсоцбанк ( правонаступником якого є АТ « Сенс Банк» ) як іпотекодержатель та [PERSON] як іпотекодателя 02.12.2005 року уклали іпотечний договір , предметом якого визначена квартира [ADDRESS] ( п. 1.1 ), згідно статті 4 якого сторони узгодили що іпотекодержатель , у випадку порушення іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку» (п.4.5.3 ) ( а/с 13). Згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №60769817 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, діюча як державний реєстратор, 05.10.2021 року провела державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ « Альфа Банк» ( а/с 187). Підставами здійснення державної реєстрації були подані заявником нотаріусу копія іпотечного договору від 02.12.2005 року; договір № 1 від 10 серпня 2009 року , про внесення змін до Іпотечного договору з визначенням кінцевого строку погашення заборгованості за кредитним договором №2005/08/1022 до 01 грудня 2017 року, згідно узгодженого сторонами графіку; договір про внесення змін до Іпотечного договору №2 від 29 червня 2011 року, згідно якого сторони узгодили зміни із визначенням кінцевого терміну погашення заборгованості по кредитному договору № 2005/08/1022 до 01.12.2022 року; звітом про незалежну оцінку квартири; письмового повторного повідомленням іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із невиконання зобов`язань за кредитним договором з наявною заборгованістю у розмірі 60 845,45 доларів США, від 27.04.2020 року та копією рекомендованого повідомлення про отримання іпотекодавцем повторного повідомлення 05.05.2020 року ( копія реєстраційної справи а/с 156). Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2017 року у справі №520/12263/16ц ( набрало законної сили ) 21.02.2017 року ) було задоволено позов ПАТ « Укрсоцбанк» до [PERSON] та стягнуто заборгованість за кредитним договором №2005/08/1022 у розмірі 2 498 194,29 грн. ( а/с 198). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного Кодексу України ( далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. У відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 8 грудня 2021 року у справі № 751/3510/15-ц наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пунктах 14-20, 57-60 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц. Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Частина перша статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У даному випадку судом встановлено що згідно узгоджених сторонами умов Іпотечного договору статтею 4 Договору було визначене наявність іпотечного застереження та право іпотекодержателя на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку» (п.4.5.3 Договору ). Вищевказаний Іпотечний договір не визнавався судом недійсним повністю або частково, його нікчемність не визначена Законом, а тому, у відповідності до вимог ст. 204 ЦК України є правомірним , враховуючи презумпцію правомірності правочину. Наявність заборгованості по кредитному договору не оспорюється позивачем, а тому підстави для застосування вищевказаного іпотечного застереження вважаються судом наявними. Що стосується порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки суд вважає, що стороною позивача не наведені достатні обґрунтування яки б надалі сумнів у доказах виконання умов законодавства при звернення стягнення на предмет іпотеки: Судом встановлено дійсність кредитного і іпотечного договорів. Судом встановлено неналежне виконання зобов`язання позичальником за основним зобов`язанням, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено наявність іпотечного застереження у Іпотечному договорі та узгодженість сторонами договору способу позасудового стягнення який обрав іпотекодержатель. Під час судового засідання не спростовано отримання позичальником, який є одночасно і іпотекодавцем, повідомлення про забезпечення заборгованості по основному зобов`язанню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Наявна оцінка іпотечного майна на момент звернення стягнення на предмет іпотеки. Що стосується заяви позивача про неврахування нотаріусом факту реєстрації у іпотечному майні неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду винесеної 26.03.2018 року по справі №405/7581/16ц. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. У справі, яка переглядається, неповнолітні особи зазначені позивачем - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не мали і не має права власності на квартиру, право власності на яку позивач отримав внаслідок договору дарування від 02.03.1995 рок, та набули права користування житлом, - зазначеною квартирою, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Як зазначено у постанові Верховного Суду винесеної 26.03.2018 року по справі №405/7581/16ц відсутні для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладення якого хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього на користування житлом. Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У даному випадку спірна квартира яка є предметом іпотеки не була придбана за іпотечні кошти, а тому питання виселення з квартири повинно розглядатись лише у судовому засіданні при наявності заяви нового власника , та саме під час вказаного судового розгляду повинні вирішуватись права неповнолітніх дітей , які мають право на користування вказаним майном. У даному випадку позивачем не доведено факт порушення прав неповнолітніх самим фактом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] не доведені належними та допустимими доказами та необґрунтовані а тому вважаються судом такими що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed