Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON] , треті особи на стороні позивача: Чернівецький міський центр соціальних служб, [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Посилався на те, неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають на обліку в Чернівецькому міському центрі соціальних служб дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Діти проживають разом з опікуном [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Мати дітей - [PERSON] померла, [INFO] . Батько дітей [PERSON] вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.2014 р. засуджений за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк 10 років. Відповідно до листа державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» від 29.08.2022 р., [PERSON] звільнений по відбуттю терміну покарання з установи 15.07.2022 р., вибув за місцем проживання за адресою [ADDRESS] . Працівниками служби у справах дітей направлялися [PERSON] листи-запрошення до Служби з метою вирішення питання щодо подальшої участі батька у вихованні дітей але останній на них не реагував. Відповідно до інформації Чернівецького міського центру соціальних служб від 18.10.2022 р., працівниками Центру здійснений виїзд за адресою проживання [PERSON] . З`ясовано, що батько після звільнення з місць позбавлення волі проживає за вказаною вище адресою, займається сільським господарством та має дохід з тимчасових заробітків. З особою проведена бесіда щодо подальшого виховання та утримання неповнолітніх дітей, а також роз`яснено про необхідність звернутися до служби у справах дітей для повернення дітей у родину. У громадянина [PERSON] відібрані письмові пояснення від 03.10.2022 р., в яких останній повідомив, що почав виготовляти документи, неодноразово спілкувався з дітьми, відвідував їх. Батько зобов`язався звернутись до служби у справах дітей для повернення неповнолітніх, оскільки має намір займатись їх вихованням та утриманням. Однак станом на сьогоднішній день [PERSON] до служби у справах дітей не звертався, жодних заяв щодо повернення дітей на виховання не подавав, фактично на контакт не виходить. Таким чином, батько дітей - [PERSON] , [INFO] , звільнений із місць позбавлення 15.07.2022 р., зареєстрований за адресою [ADDRESS] , фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не звернувся із заявою про повернення дітей на виховання, матеріальної допомоги не надає, не піклується про фізичний та духовний розвиток, здоров`я та їхнє майбутнє. Питання про можливість передачі дитини батькові, який повернувся з місць позбавлення волі, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 10.01.2023 р., на якому прийнято рішення щодо надання до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із тим, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] підтверджується витягом із рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24.01.2023 року та відповідним висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради. Просить позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання обов`язків по їх вихованню та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дітей. Ухвалою суду від 09.02.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.03.2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Представник позивач позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник третьої особи Чернівецького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у судовому засіданні позов підтримала. Пояснила суду, що [PERSON] , фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, матеріальної допомоги дітям не надає, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, здоров`я та майбутнє. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилася. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання про ухвалення додаткового рішення, проводиться без фіксації технічними засобами. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.09.2009 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.09.2009 року (а.с.7-10). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , від 19.09.2012 року (а.с.12). Вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.2014 р. [PERSON] було засуджено за ч. 1 ст. 115, ч.1 ст. 122 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років. (а.с. 13-18) У відповідності до розпорядження голови Глибоцької районної державної адміністрації № 7 від 10 січня 2014 року неповнолітнім [PERSON] , та [PERSON] надано статусу дітей, позбавлених батьківського піклування. (а.с. 19) Розпорядженням голови Глибоцької районної державної адміністрації № 313 від 09 вересня 2014 року [PERSON] призначено опікуном над неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] .(а.с. 20) Згідно витягу з наказу №2/34 від 18.03.2021 року виданого Службою у справах дітей Чернівецької міської ради - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] взято на первинний облік як дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с. 21) Згідно характеристики Грушівської гімназії № 126 від 21.04.2022 року [PERSON] , [INFO] навчається у 9-му класі. Школу відвідує регулярно, не пропускає навчання без поважних причин. На уроках активний та уважний. Має хорошу пам`ять, та здібність до вивчення точних наук, любить математику та інформатику. Вихованням хлопця займається опікуни, які завжди приділяють належну увагу дитині. (а.с.22). Відповідно до листа державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» від 29.08.2022 р., [PERSON] звільнений з установи 15.07.2022 р. по відбуттю терміну покарання, місцем проживання після звільнення з установи обрав [ADDRESS] . (а.с. 24-25) Згідно листів № 1/1158, від 16.09.2022 р., №1/1419 03.11.2022 р., 07.11.2022 р., №1/1664 від 06.12.2022 р. та № 1/20 від 02.01.2023 р. працівниками служби у справах дітей направлялись [PERSON] листи- запрошення до Служби з метою вирішення питання щодо подальшої участі батька у вихованні дітей (а.с. 29, 34, 51 ) У письмових поясненнях від 17.10.2022 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] пояснили, що всі ці роки батько не цікавився їхнім життям. Діти чули від батька лише погрози та крики. Після звільнення [PERSON] сказав, що «він не їхній батько і не претендує на них». Востаннє [PERSON] бачила [PERSON] після свого дня народження, коли після двох тижнів мовчання донька почала дзвонити та питати, де останній. Батько відповів, що зранку зайнятий, а після обіду «він вже був п`яний і йому нема діла до нас». [PERSON] також зазначила, що боїться «цієї людини» і не хоче з ним проживати. Однак поважає його, бо її так виховали «мама». [PERSON] повідомив, що в останній розмові [PERSON] погрожував приїхати до школи і «розібратися з сином». З того часу дитина боїться йти до школи. [PERSON] зазначив, що не хоче жити зі своїм батьком, натомість хоче проживати з опікунами. (а.с.31,32) Доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] підтверджується витягом із рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24.01.2023 року.(а.с. 4) У своєму висновку від 24.01.2023 року №23/2 Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в зв`язку із тим, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей (а.с.5-6). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена у ст.164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідачу, як батьку дітей в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначила і позивач у позовній заяві. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без поважних причин залишивши їх без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дітьми та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно його дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Разом з цим відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Також, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то слід вказати про наступне. Згідно ч.2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способом виконання батьками цього обов`язку відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України є в тому числі й присуджені за рішенням суду кошти (аліменти) у частці від доходу матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ., суд вважає за необхідне визначити їх розмір у виді 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 лютого 2023 року і до повноліття дітей. Таким чином, з огляду на вищевикладене, а також досліджені, встановлені обставини у справі, які є належним чином обґрунтовані та підтверджені доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Оскільки при зверненні з даним позовом до суду позивач був звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про позбавлення батьківських прав та за позовними вимогами про стягнення аліментів, а позовні вимоги задоволено, згідно вимог ст. 141 ЦПК України ці витрати належить стягнути з відповідачів на користь Державного бюджету України. На підставі викладеного та

Outcome: approved