Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

06 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який в ході судового розгляду уточнив, та просив визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка постійно та одиноко проживала в належному для неї житловому будинку [ADDRESS] . 30 жовтня 2009 року [PERSON] був складений заповіт, згідно якого вона заповіла позивачу усе належне для неї майно. Заповіт був посвідчений секретарем Корчівської сільської ради Красилівського району Басарабою В.І. за № 47. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із вищезазначеного житлового будинку загальною площею 75,5 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. з приналежними до нього господарськими будівлями, а саме погребом «Б» та хлівом «В», а також двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Корчівської сільської ради Красилівського району, площею 2,5350 га, кадастровий № 6822784300:03:008:019 та площею 2,6629 га, кадастровий № 6722784300:03:006:0144. Спадщину [PERSON] він прийняв, так як на час її відкриття був неповнолітнім і не відмовився від неї. Окрім нього, спадкоємцями [PERSON] є її сестра [PERSON] , яка 04 квітня 2014 року подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини [PERSON] , проте до спадкування її майна не закликається, оскільки наявний заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] , яким охоплена уся спадщина [PERSON] , та [PERSON] прийняв дану спадщину. Однак, [PERSON] оспорює його права на спадщину [PERSON] , заволоділа та не надає йому правовстановлюючі документи на спадкове майно, оспорювала вищезазначений заповіт [PERSON] в суді. Зазначив, що позбавлений можливості подати нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно [PERSON] та оформити свої права на нього, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Красилівського нотаріального округу Паршенко М.В. від 28 травня 2016 року. Оформити дублікати зазначених правовстановлюючих документів на ім`я [PERSON] неможливо у зв`язку із її смертю. Крім того, право власності [PERSON] на спірне будинковолодіння не зареєстроване у встановленому на даний час порядку та за життя вона не отримала свідоцтва про право власності на нього. У зв`язку із наведеним, просив визнати за ним право власності на спадкове майно. [PERSON] 13 березня 2018 року звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач-позивач зазначила, що відповідно до довідки Корчівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області №50-02/19 від 27 березня 2014 року відповідно до запису у погосподарській книзі №1 за 1991-1995 роки по Севрюківській сільській раді Красилівського району станом на 01 квітня 1991 року членами господарства записані [PERSON] , [INFO] та її дочка [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із вказаної довідки господарство мало статус колгоспного двору, а тому у відповідності до вимог ст. 120 ЦК УРСР усе майно колгоспного двору, у тому числі і житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , належало [PERSON] та її дочці [PERSON] на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON] померла. Відповідач-позивач стверджує, що доглядала свою матір [PERSON] до її смерті за місцем свого проживання в [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалась, заяв про прийняття спадщини після її смерті ніхто із спадкоємців не подавав. Разом з тим, вона вступила в управління та володіння спадковим майном, що залишилось після смерті матері [PERSON] за її останнім місцем проживання за адресою [ADDRESS] , яке складалось із сімейних фотографій, особистих документів, ікон, прикрас, особистих речей. Таким чином, вступивши у володіння спадковим майном матері, вона тим самим набула статусу особи, яка прийняла спадщину у відповідності до ст. 530 ЦК України в редакції 1963 року. З урахуванням тієї обставини, що на день смерті матері [PERSON] їй на праві спільної сумісної власності спільно з її сестрою [PERSON] належав житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частину вказаного майна. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача-відповідача адвокат Сидорук Д.В. подав до суду заяву, у якій вимоги первісного позову підтримав, просив задовольнити, щодо задоволення зустрічного позову заперечив, попередньо подав письмову заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності. Представник відповідача-позивача адвокат Іллінський О.В. подав до суду заяву, у якій вимоги первісного позову визнав частково, а також підтримав та просив задовольнити зустрічний позову. Судовий розгляд здійснювався за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до довідки Корчівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області №50-02/19 від 27 березня 2014 року відповідно до запису у погосподарській книзі №1 за 1991-1995 роки по Севрюківській сільській раді Красилівського району станом на 01 квітня 1991 року членами господарства записані [PERSON] , [INFO] та її дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно виписки з погосподарської книги №2 Корчівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області за 1996-2000 роки особовий рахунок № [NUMBER] [PERSON] записана першою, крім неї в господарстві за адресою [ADDRESS] , значаться дочка [PERSON] , [INFO] , та зять [PERSON] [INFO] . [INFO] [PERSON] померла, про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її дочка [PERSON] , про що їй 20 травня 2004 року видано свідоцтво про спадщину за законом, реєстровий №2641. Згідно довідки виконкому Корчівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області від 08 грудня 2003 року № 779 [PERSON] була приписана та проживала в с. Корчівка Красилівського району Хмельницької області в господарстві дочки [PERSON] . Після смерті [PERSON] в фактичне управління її спадковим майном з серпня місяця 1996 року вступила дочка [PERSON] , яка взяла предмети домашнього вжитку, що належали померлій у своє користування. [INFO] померла [PERSON] , яка постійно проживала в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується листом Корчівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області № 108-02/19 від 08 липня 2016 року. Після її смерті до складу спадщини увійшли житловий будинок, загальною площею 75,5 кв. м., житловою площею 41,5 кв.м. з приналежними до нього господарськими будівлями, а саме погребом «Б» та хлівом «В», за адресою [ADDRESS] , а також дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Корчівської сільської ради Красилівського району, площею 2,5350 га., кадастровий №6822784300:03:008:019 та площею 2,6629 га., кадастровий №6722784300:03:006:0144, що підтверджується державними актами про право власності на земельні ділянки серії ЯД №015137, виданого 08 грудня 2006 року та серії ЯД №015142, виданого 08 грудня 2006 року. За життя [PERSON] 30\~жовтня 2009\~рокубув складений заповіт, згідно якого вона заповіла все своє майно правнуку [PERSON] , який було посвідчено секретарем Корчівської сільської ради Красилівського району, та зареєстровано в реєстрі за №47. 04 квітня 2014 року відповідач позивач [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Брати померлої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу заяви від 07.04.2014 та 18.04.2014 про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Також з заявою про прийняття спадщини звернувся бувший чоловік померлої [PERSON] - [PERSON] , який у встановленому законом порядку спадщину не прийняв та на час смерті [PERSON] не перебував з нею в зареєстрованому шлюбі. Нотаріус постановою від 28 травня 2016 року № 797/02-31 відмовила [PERSON] , у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно померлої [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджує право власності спадкодавця на вказане майно. Позивач-відповідач [PERSON] позбавлений можливості подати нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно [PERSON] та оформити свої права на нього, оскільки між сторонами існує спір щодо спадщини [PERSON] . Відповідач-позивач [PERSON] стверджує, що позбавлена можливості оформити свої спадкові права, оскільки [PERSON] не мала правовстановлюючого документа на спірний будинок. Також відповідач-позивач посилається на наявність спору між сторонами щодо спадщини. У силу вимог\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадку, якщо такий спадкоємець відмовиться від прийняття спадщини в порядку, визначеному статтею 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав або втратив свідоцтво про право на майно. Згідно із\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із матеріалів справи, позивач-відповідач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, однак позбавлений можливості вирішити питання оформлення спадщини у позасудовому порядку. Слід врахувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та застосовується лише якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з положеннями\~ст. 1216 ЦК України\~- спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У порядку статей 1216 та 1218\~ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини другої\~статті 1220 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя\~ст. 1223 ЦК). Відповідно до частини першої\~статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього\~Закону. Відповідно до ч. 4\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5\~та зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. На виконання\~постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105\~у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56\~передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно витягу з погосподарських книг, головою домогосподарства по [ADDRESS] , була [PERSON] , після смерті якої головою домогосподарства стала її дочка [PERSON] . Будівництво зазначених житлового будинку та господарських будівель здійснювалось [PERSON] до 1983 року згідно з законом та на відведеній для цього земельній ділянці, яка була закріплена та обліковувалась за останньою, вони не є та не визнанні самочинним будівництвом, збудовані з дотриманням будівельних норм, не порушують будь-чиїх прав та інтересів, протягом тривалого часу використовуються за призначенням без зауважень з боку контролюючих органів. Наведене підтверджується зокрема довідкою характеристикою на даний житловий будинок. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Належність [PERSON] \~спірного будинковолодіння\~додатково підтверджується\~випискою із\~книг погосподарського\~обліку Корчівської\~сільської ради\~від 11.12.2019\~№ 211-02/19,\~згідно якої\~вона є\~власником житловогобудинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності за законом від 20.05.2004 року №2641. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Зважаючи на вказане суд доходить висновку, що позивачем-відповідачем [PERSON] надано суду достатньо належних та допустимих доказів, для висновку, що спірне спадкове будинковолодіння та земельні ділянки належать на праві власності померлій [PERSON] та відповідно входить до складу її спадщини, яку прийняв спадкоємець [PERSON] . Зважаючи на вказане, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтв про право на спадщину на будинок та земельні ділянки після смерті [PERSON] , а також те, що на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи, а також беручи до уваги, що позивач прийняв в порядку та строки, встановлені законом та надав суду достатньо належних та допустимих доказів, щоб суд дійшов висновку, що спірне спадкове будинковолодіння належить на праві власності померлій [PERSON] , суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за ним в порядку спадкування права на спадкове майно ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Відповідач позивач [PERSON] у зустрічному позові оспорює право [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що спірний будинок мав статус колгоспного двору, а тому у відповідності до вимог ст. 120 ЦК УРСР їй належить частка майна колгоспного двору, яка належала її матері [PERSON] , після смерті якої вона прийняла спадщину в порядку, визначеному ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР. Зокрема, згідно з частиною першою статті 120\~ЦК Української\~РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123\~цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. За змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до статей 120, 123\~ЦК УРСР\~1963\~року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Правильне застосування судами норм статей 120, 123\~ЦК УРСР\~1963\~року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Матеріали справи не містять відомостей, про те, що оспорюваний житловий будинок за адресою [ADDRESS] , мав статус колгоспного двору. Будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини відповідач \~позивач [PERSON] суду не надала. Крім того, навіть якщо припустити, що спірний будинок мав статус колгоспного двору, спадщину після смерті [PERSON] прийняла її дочка [PERSON] , про що їй 20 травня 2004 року видано свідоцтво про спадщину за законом, реєстровий № 2641. Доказів того, що [PERSON] проживала на час смерті з [PERSON] матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідач позивач прийняла спадщину фактично вступивши в управління або володіння спадковим майном. Суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] на свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , де вказано, що місцем смерті [PERSON] є м. Узин, Білоцерківського району Київської області, як доказ на підтвердження обставини проживання [PERSON] за місцем проживання [PERSON] , оскільки вказане свідоцтво про смерть лише констатує місце смерті особи, що може не співпадати з місцем фактичного проживання особи, а тому є неналежним доказом на підтвердження зазначених обставин. Зважаючи на вказане, суд доходить висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування слід відмовити, за недоведеністю позовних вимог. Щодо застосування судом у даній справі позовної давності, як про це зазначає представник позивача-відповідача адвокат Сидорук Д.В., суд зазначає наступне. За змістом статей\~256, 261\~і\~267 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору,суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц ( провадження № 14-96цс18). Зважаючи на вказане, оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову у зв`язку із його недоведеністю, підстави для застосування положень ст. 267 ЦК України\~відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved