Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 11 березня 2016 року виконавчим комітетом Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №2. У період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає разом із ним та перебуває на повному його утриманні. З вересня 2022 року вони із відповідачкою проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть через різні погляди на життя, сім`ю та виховання дитини. Неодноразові спроби налагодити подружнє життя були безуспішними, тому просить даний шлюб розірвати без надання строку на примирення. Також вказує, що після припинення подружніх стосунків відповідачка переїхала на інше місце проживання, а він разом із сином [PERSON] залишився проживати у будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Син перебуває на повному його утриманні, він займається його вихованням, проводить із ним увесь вільний час, приділяє йому належну увагу та повноцінно займається розвитком дитини. Мати дитини не має можливості належним чином забезпечити матеріальний добробут сина, оскільки не має достатніх доходів та має на утриманні дитину від першого шлюбу. Тому, просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом із ним за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 січня 2023 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кравчук В.М. позов підтримали просять його задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнала та просить шлюб із відповідачем розірвати, строк на примирення просить не надавати. Щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом із батьком не заперечує та підтвердила, що після припинення подружніх відносин вона з донькою від першого шлюбу проживає окремо. Син проживає разом із позивачем, оскільки вона не має можливості займатись його вихованням та матеріальним забезпеченням. Зазначає, що син прив`язаний до батька, бажає проживати лише із батьком, оскільки у них тісний емоційний контакт. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області Лубчинська Н.Л. при вирішенні спору покладається на думку суду, посилаючись на те, що згідно висновку органу опіки та піклування як батько, так і мати мають належні умови для проживання із ними дитини. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 11 березня 2016 року виконавчим комітетом Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницького району, актовий запис №2. У період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . З вересня 2022 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Після припинення подружніх відносин між сторонами з вересня 2022 року їх малолітній син проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №63/54-42-458/2023 від 27 лютого 2023 року обоє батьків здатні забезпечити належні умови утримання та виховання дитини, а тому у вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування покладається на думку суду. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що сторони наполягають на розірванні шлюбу, а також, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній їх волі, а розірвання шлюбу не призведе до порушення особистих та майнових прав сторін, а також прав їхньої дитини, суд дійшов висновку, що даний шлюб слід розірвати. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 7 СК України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин. Відповідно до цієї норми жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини 6, 7, 8). За змістом ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Із положень ч.ч.1, 2 ст.160 СК України слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В силу ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини). Як передбачено п.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція про захист прав людини) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. v. Ukraine» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. При цьому ЄСПЛ зазначав, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, п. 135, ECHR 2010). ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, заява №31111/04, п. 54, ECHR, 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, п. 100, ECHR, 16 липня 2015 року). З матеріалів справи вбачається, що малолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] , який забезпечує йому повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Згідно актів обстеження умов проживання [PERSON] від 07 лютого 2023 року малолітній [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить батькам позивача, де дитині створено необхідні умови для виховання та розвитку. Мати дитини [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] разом із донькою [PERSON] , [INFO] . Згідно пояснень [PERSON] , які вона надала в судовому засіданні, між сином [PERSON] та його батьком [PERSON] склались тісні емоційні стосунки, позивач повністю утримує сина та займається його вихованням, тому вона не заперечує проти проживання дитини з батьком. Відповідно до ст.12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Вказані норми міжнародного договору кореспондуються з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України, згідно яких дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Малолітньому сину сторін лише шість років, тому на думку суду, він не може висловити свою думку щодо питання про визначення його місця проживання. Враховуючи ці обставини, а також дані що характеризують позивача, його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та умови проживання, позицію матері дитини, яка не бажає, щоб дитина проживала разом із нею, взявши до уваги положення статей 141, 155 СК України, суд дійшов висновку про те, що проживання малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] відповідає найкращим інтересам дитини. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки за подачу даного позову до суду позивачем сплачено 1984 грн. 80 коп. судового збору і позов задоволено у повному обсязі, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved