Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

До Збаразького районного суду Тернопільської області звернувся [PERSON] із позовною заявою, зареєстрованою через канцелярію суду 16.12.2022, до [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, спростування недостовірної інформації. Позивач просить: 1.Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, яка була поширена [PERSON] та [PERSON] , [INFO] наступного змісту: «Він (Позивач) кагебіст і путін, слабий, дурний», «Він (Позивач) як путін, кагебіст» та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] , протягом двох календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у даній справі спростувати, поширену недостовірну інформацію, повідомивши в усній формі Позивачу та свідкам про недостовірність вказаної інформації. 2.Викликати та допитати у судовому засіданні наступних свідків: [PERSON] , [ADDRESS] ; [PERSON] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [PERSON], [ADDRESS] ; [PERSON] , [ADDRESS] ; [PERSON] , [ADDRESS] .Вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09.09.2022 під час чергової суперечки, яку розпочали відповідачі, в ході роботи комісії місцевої ради на [ADDRESS], відповідачі сказали про позивача, що «він кагебіст і путін, слабий, дурний», «він як путін, кагебіст», «кагебіст, путін я його так можу назвати». Дані фрази дуже глибоко вразили позивача, образили його честь, гідність, завдали невимовних душевних страждань, а від так позивач змушений звернутись до суду для захисту своєї честі, гідності та ділової репутації. Дана позовна заява зареєстрована в суді і справі присвоєно єдиний унікальний номер 598/2106/22. 04 січня 2023 року ухвалою Збаразького районного суду прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Майка М.Б. у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на ті ж обставини і просили суд винести рішення у підготовчому судовому засіданні, оскільки відповідачі позов визнали про що подали відповідні заяви. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, однак, на адресу суду від них надійшли заяви, в яких вони просять розглядати справу у їх відсутності, позовну заяву визнають в повному обсязі. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони у даній справі проживають по сусідству по [ADDRESS] . Згідно позовної заяви протягом тривалого часу відповідачі не дотримуються правил добросусідства: викидають сніг та сміття під гараж позивача, ображають позивача, підкидають свої речі, не дають готувати позивачу шашлик на його території, розпочинають сварки із позивачем, провокують останнього, досить часто показують позивачу жестом, що він пришелепкуватий. 09.09.2022 під час суперечки, яку розпочали відповідачі, в ході роботи комісії місцевої ради на [ADDRESS], відповідачі сказали про позивача, що «він кагебіст і путін, слабий, дурний», «він як путін, кагебіст», «кагебіст, путін я його так можу назвати». Дані висловлювання відповідачів підтверджуються відеозаписами на DVD-R дисках, які додані до позовної заяви (а.с.12). Згідно позовної заяви дані фрази відповідачів дуже глибоко вразили позивача, образили його честь, гідність, завдали невимовних душевних страждань, оскільки діда позивача і його родича у 1939 році розстріляли росіяни тому, що вважали їх «куркулями»; тітку - [PERSON] , у 1950-х роках заарештували на 25 років за «доноси бандерівцям»; ще одна тітка - [PERSON] , протягом всього життя переховувалась під чужим ім`ям для того щоб сховатись від «кагебістів» та вижити. Назвавши позивача «кагебістом» та «путіним», відповідачі знову відтворили у йог пам`яті всі ці спогади, що ще більше вразило позивача, оскільки його - людину, родичі якої все життя потерпали від «кагебістів» та таких як путін, порівняли із даними особами та вказали, що він точно такий самий як вони, тому дані дії відповідачів порушили честь, гідність та ділову репутацію, а відтак позивач змушений звернутись до суду для захисту своїх честі, гідності та ділової репутації. 23.09.2022 відповідача [PERSON] , притягнуто постановою Збаразького районного суду Тернопільської області у справі №598/1479/22 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме дрібне хуліганство, та звільнено [PERSON] від адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП за малозначністю скоєного, обмежившись стосовно нього усним зауваженням . Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Законом України №475/97- ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Приписами ч.4 ст.32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї. Відповідно до вимог ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з вимогами ч.ч.1-3 ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як роз`яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні при розгляді справ зазначеної категорії мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як роз`яснено у п.п.1, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У справах про визнання поширеної інформації недостовірною важливе значення має з`ясування, є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням. Наведене обумовлено тим, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Разом із тим, якщо зміст і характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, таку інформацію або її частину не можна вважати оціночним судженням, оскільки не є результатом суб`єктивної оцінки. Оціночні судження зі свого боку не підлягають спростуванню й доведенню їх правдивості, оскільки є розумовим актом, що має оціночний характер і виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, упевненість чи сумнів. Часто оціночні судження пов`язані з висловлюванням критики та наданням оцінки діям. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 червня 2016 року у справі № 1561/08 «Інститут економічних реформ» проти України», визначено відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зазначено, що для того щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. У своєму рішенні у справі «Лінгенс проти Австрії» ЄСПЛ вказав, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так само, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У своєму рішенні у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» ЄСПЛ наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Нормами ч.2 ст.302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Як роз`яснено у п.п.4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за №1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Аналогічна позиція висловлена в правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-б39цс17. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Таким чином, перед тим як поширити непідтверджену інформацію негативного змісту щодо особи потрібно вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів. В даному випадку вказані висловлювання відповідачів викладено доступною для розуміння пересічним громадянином мовою, а їх формулювання вочевидь носять не оціночний, а негативно стверджувальний та принизливий характер по відношенню до позивача. Адже така інформація про позивача не містить в собі сатири, алегорії чи гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність. Зокрема, зі змісту сказаних слів відповідачами, які зафіксовані за допомогою відеозйомки, слідує, що позивачем вчинено та продовжують вчинятися ряд діянь, які свідчать про аморальну та асоціальну поведінку позивача, неетичну поведінку в особистому, суспільному та політичному житті. Відтак, доходимо до переконання, що поширена відповідачем та оспорювана позивачем інформація є фактичним твердженням та не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення відповідача виражені у посиланні на відповідні конкретні факти та події. Згідно з вимогами ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до вимог ч.4 ст.277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Приписами ч.7 ст.277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов`язок щодо доведення, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 25 зазначеної постанови Верховний суд України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує законних прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому позовні вимоги слід задовольнити, визнавши недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, яка була поширена [INFO] [PERSON] та [PERSON] , наступного змісту: «Він (позивач) кагебіст і путін, слабий, дурний», «Він (позивач) як путін, кагебіст» та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] , протягом двох календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у даній справі спростувати, поширену недостовірну інформацію, повідомивши в усній формі позивачу та свідкам про недостовірність вказаної інформації. На підставі наведеного,

Outcome: approved