Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

23.02.2023 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, шляхом визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на частку вказаної квартири. В обґрунтування позову зазначила, що спірне майно придбане в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідачем відзив не подавався. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує. Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти поділу майна не заперечує, позов визнає. Фіксація судового засідання не здійснювалась. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 04.09.2004 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 01.11.2022 року шлюб розірвано. Як убачається з копії договору купівлі-продажу квартири, 22.09.2005 року, тобто в період шлюбу з позивачем, відповідач придбав у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - Кодекс) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За приписом частини першої статті 70 Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, статтями 60, 70 Кодексу встановлена презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, яке придбано в період шлюбу, а також рівність часток подружжя. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідачем до суду надана заява про визнання позову. Підстав для неприйняття заяви відповідача про визнання позову судом не встановлено. Судові витрати підлягають стягненню у відповідності до ст..141, 142 ЦПК України з урахуванням визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved