Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 12 грудня 2001 року між ним [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №425, предметом якого є житловий будинок літ."А-1" з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано Лозівським філіалом Харківської товарної біржі 12 грудня 2001 року за №425 та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 28 грудня 2001 року, номер запису 10726, в книзі №61. Крім того, реєстрація права власності на ім`я позивача на вказаний житловий будинок була проведена державним реєстратором Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області. Реєстрація вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку на товарній біржі здійснювалась на підставі ст.15 Закону України "Про товарну біржу", відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню(п.9 договору). Позивач мав намір оформити належним чином земельну ділянку, надану йому для обслуговування вказаного житлового будинку. Для оформлення звернувся до землевпорядної організації, маючи на меті замовити технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку. При перегляді і підготовці документів відповідальним працівником було виявлено, що позивач є власником житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, який було зареєстровано Лозівським філіалом Харківської товарної біржі, що на даний час суперечить вимогам ст.227 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року та ст.657 Цивільного Кодексу України. Для упорядкування правовстановлюючих документів на належний позивачу житловий будинок, він звернувся до суду, для визнання договору купівлі-продажу дійсним. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, адвокат надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягала. В судове засідання представник відповідача не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника Лозівської міської ради Харківської області, просила вирішити справу на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12 грудня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №425, предметом якого є житловий будинок літ."А-1" з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано Лозівським філіалом Харківської товарної біржі 12 грудня 2001 року за №425 та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 28 грудня 2001 року, номер запису 10726, в книзі №61, що підтверджується копією договору та відповідною довідкою, виданою КП "Житлова управляюча компанія" №37 від 19 січня 2023 року(а.с.11,13). Реєстрація вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку на товарній біржі здійснювалась на підставі ст.15 Закону України "Про товарну біржу", відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню(п.9 договору). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 січня 2023 року за індексним номером 320444270(а.с.12), житловий будинок знаходиться у власності позивача [PERSON] . У зв`язку зі змінами в законодавстві, що регулюють правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивач позбавлений можливості реалізувати право власності на нерухоме майно і вільно ним розпоряджатися, тому позивач був змушений звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним. Статтею 5 ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі. Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу 12 грудня 2001 року, щодо якого позивачем заявлено позов про визнання його дійсними, діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року. Отже, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК УРСР в редакції 1963 року і положення ст.204 ЦК України, згідно з яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у ст. 5 ЦК України і п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Так, положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). У письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми (п.п. 2,3 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР). Згідно з ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч.2 ст.48 ЦК України. Діяльність діючих на час укладення договору бірж, які реєстрували угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору, при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни, але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 року договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений 12 грудня 2001 року договір купівлі-продажу, зареєстрований Лозівським філіалом Харківської товарної біржі, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Законом № 2756-V1 від 02.12.2010 року у ч. 1 ст. 657 ЦК України були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Між позивачем та Продавцями будинку була досягнута угода щодо всіх суттєвих умов договору купівлі-продажу і він фактично був виконаний. Продавцям будинку позивачем [PERSON] були сплачені грошові кошти за будинок в повному обсязі, будинок був переданий йому у користування та було зареєстровано за ним право власності у Лозівському бюро технічної інвентаризації на підставі вказаного договору. З моменту укладання і посвідчення договору купівлі-продажу тільки позивач користується будинком, утримує його та сплачує комунальні послуги.Вказані обставини свідчать про те, що сторони договору не тільки домовилися між собою щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді житлового будинку, а й повністю виконали всі умови даного договору, однак нотаріально його не засвідчили, так як у договорі міститься посилання на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» про відсутність необхідності нотаріального посвідчення договору. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства, а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося, а саме продавець отримав кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на будинок, а тому є підстави вважати даний договір дійсним. З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу будинку та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, тому наявні підстави для задоволення позову. Оскільки позивач у позовній заяві не вимагав відшкодування судових витрат, понесених ним при сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, судом не вирішувалося. На підставі викладеного,

Outcome: approved