Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

26 жовтня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також, просить зобов`язати орган опіки й піклування в особі виконавчого комітету Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області надати до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що в шлюбі з відповідачем [PERSON] у них народився син [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя з відповідачем не склалося і рішенням Богуславського районного суду Київської області від 26 квітня 2010 року їх шлюб було розірвано, вони припинили спільне проживання. З того часу їхній син [PERSON] проживає з нею і знаходиться на її (позивачки) вихованні та повному матеріальному утриманні. Відповідач взагалі не цікавиться життям та вихованням сина, його подальшою долею, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, матеріально не допомагає, не спілкується з дитиною. Тобто, відповідач, матеріальної або будь-якої іншої участі у вихованні сина не бере, як наслідок свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітнього сина. Посилаючись на положення ст.ст. 164, 165 СК України позивачка просить задовольнити її вимоги. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Божок М.І., позов підтримали, посилаючись на вищевказані факти та докази. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Відповідно до положень ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судову повістку відповідачу було надіслано за останньою відомою адресою його місця проживання. Згідно довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області за № 4968 від 07 грудня 2022 року вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим на території м. Києва та Київської області не значиться. (а.с. 38). Із рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що адресовані відповідачу повістки про виклик до суду повернуті на адресу суду із відміткою працівника поштового зв`язку, про те що повістки отримані [PERSON] особисто. Також, виклик до суду відповідача [PERSON] здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті Богуславського районного суду Київської області Судової влади України. Тобто відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце судового засідання згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини неявки та у встановлений судом строк не надіслав відзив на позовну заяву. Представник третьої особи - орган опіки й піклування в особі виконавчого комітету Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області Тихопій В.Я. в судовому засіданні висловив позицію щодо необхідності задоволення вимог позивачки, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не піклується про стан здоров`я, духовний та фізичний розвиток свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , матеріально його не утримує, проживає від нього окремо, тобто не виконує батьківські обов`язки щодо виховання та розвитку дитини. Також орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника третьої особи, свідків та дослідивши письмові докази, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який між ними розірвано 26 квітня 2010 року, що підтверджується копією виписки з рішення Богуславського районного суду Київської області №2-161/2010 від 26.04.2010. [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28 серпня 2008 року виконавчим комітетом Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області, являються батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Богуславського районного суду Київської області № 358/490/13-ц від 01 квітня 2013 року з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.03.2013 і до повноліття дитини. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах виданого старшим державним виконавцем Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) станом на 14.10.2022, [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів за вищевказаним рішення суду за період з 01.05.2019 року по 30.09.2022 у розмірі 116168,25 грн. Довідкою директора НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дитячий садок» Богуславської РДА Київської області № 57 від 11.085.2015 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , з 01.09.2011 по 31.05.2015 був вихованцем Побережківського НВ «ЗОШ І-ІІІ ступенів- дитячий садок». За цей період батько дитини [PERSON] жодного разу не відвідував дитини в навчальному закладі, не цікавився навчанням та вихованням дитини (а.с. 24). Згідно довідки Побережківської гімназії Медвинської сільської ради за № 58 від 06.09.2022, батько [PERSON] не бере участь у шкільному житті учня 8 класу [PERSON] , [INFO] , з класним керівником не спілкується, батьківські збори не відвідує (а.с. 25). Довідкою КНП «Медвинська амбулаторія загальної практики-сімейної медицини» Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області» №207 від 05.09.2022, підтверджується, що батько [PERSON] не приймав участі в лікуванні та профілактичних заходах по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] (а.с. 27). Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області в своєму висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 26 січня 2023 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Окрім вказаних письмових доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, за клопотанням позивача допитані свідки, які надали наступні пояснення. Так, свідок [PERSON] , яка є старостою Побережківського старостинського округу Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області, в судовому засіданні повідомила, що вона проживає в [ADDRESS], Білоцерківського району, Київської області неподалік від позивачки, дуже добре знає її сина [PERSON] з дитинства. Підтверджує той факт, що позивачка виховує сина [PERSON] сама, батько дитини [PERSON] з 2010 року не проживає в [ADDRESS] та не навідується до дитини. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні пояснив, що мешкає з матір`ю [PERSON] . Батько [PERSON] з ним не спілкується, матеріально не допомагає. Також пояснив, що він повністю підтримує думку своєї матері про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо нього. Таким чином свідки підтвердили факт, що відповідач не приймає участі у вихованні сина [PERSON] , та свідомо ухиляється від виховання дитини. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Обов`язок батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, а також піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток встановлений статтею 150 СК України. Позивачка [PERSON] надала суду переконливі докази, які свідчать про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , що визначені пунктом другим частини першої ст. 164 СК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, що об`єктивно підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідка [PERSON] та поясненнями дитини [PERSON] . Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15, 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. За змістом п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, коли вони свою винною поведінкою, свідомо нехтуючи своїми обов`язками та інтересами дитини, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Оцінюючи досліджені по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має бути позбавленим батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки він ухилився від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання та підготовку до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно ч.4 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження» за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення. За рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України. Так, відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 992,40 гривень. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, які понесені на правничу допомогу, суд враховує наступне. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Тобто нормами цивільного процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20). У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, у розумінні положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). На підтвердження факту надання правничої допомоги представником позивачки - адвокатом Божком М.І. суду надані наступні документи: - копія ордеру серії АІ № 1296871 від 25.10.2022; - копія свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5143/10; - договір про надання правничої допомоги від 09.09.2022; - акт виконаних робіт від 21.03.2023, згідно якого вартість послуг адвоката визначено у розмірі 8000 гривень; - розрахункова квитанція про отримання коштів у сумі 8000 гривень. Суд, проаналізувавши подані стороною позивача документи при поданні позову вважає, що стороною позивача доведено склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved