Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Вказаний позов вмотивований тим, що з 09.08.2008 позивач перебував у шлюбі з відповідачем, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2018 року було розірвано. Від вказаного шлюбу з відповідачем мають спільну малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач, як батько, забезпечує належний рівень життя для своєї дитини, піклується про стан здоров`я та сприяє задоволенню її інтересів. Самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати свою доньку, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього та необхідні для належного утримання доньки. Станом на теперішній час дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його утриманні. Про те, слід зазначити, що мати (відповідач) ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Хоча позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням прийняти участь в житті та вихованні спільної дитини, але позитивної відповіді не отримав, так як вона постійно ігнорувала бажання дитини тримати з нею зв`язок. Надалі позивачу стало відомо, що відповідачка [PERSON] проживає на території російської федерації більше трьох років. Тобто, відповідач протягом тривалого часу не проживає однією сім`єю із своєю донькою. Окрім того, позивач звернувся до Начальника служби у справах дітей про обстеження житлово-побутових умов проживання спільної доньки за адресою проживання позивача разом з донькою та фіксації забезпечення позивачем належних умов для її життя та розвитку. Враховуючи викладене просив суд задовольнити позовні вимоги та позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 29.07.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 02.02.2023 року закінчено підготовчий розгляд справи та справа призначена до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`являлася причини неявки суду не повідомляла, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином, шляхом направлення процесуальних документів за вказаною позивачем адресою, яка є місцем її реєстрації. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явилася. При цьому подала до суду висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , який є рідним братом відповідачки, повідомив, що на адресу його проживання прийшов пакет документів для сестри [PERSON] у зв`язку з чим вирішив прйти до суду для надання показів. Повідомив, що сестра переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, там одружилась. Доньку не забирала з собою. На його запитання чому не забирає доньку, повідомила, що це складно по документам, але він вважає, що сестра [PERSON] не забрала дитину, бо проти був її чоловік. Зявився до суду, для того щоб повідомити, що позивач належним чином виконує батьківські обовязки, а також хвилюється за дитину, оскільки якщо батька заберуть на війну, дитина залишиться сама. З початку військових дій припинив спілкування з сестрою. Під час судового засідання було проведено опитування дитини [PERSON] , [INFO] , яка повідомила, що проживає з батьком (позивачем)без мами з 2018 року. З мамою, розмовляла останній раз позавчора. У мами дома була літом 2021 року. Мама не пропонувала переїхати до неї жити, а лише пропонувала приїжджати у гості. Мама знає про розгляд даної справи. Мама проживає у Російській Федерації з 2018 року, спочатку вона сказала, що їде на заробітки, а потім вона випадково дізналася про розлучення батьків з їхньої переписки десь у 2019 році. У мами є чоловік, вона з ним у шлюбі з 2018 року. З початку війни в Україні мама хвилюється за неї, це зокрема проявляється у її дзвінках, вона звонить і запитує як справи. Каже, що зараз нема фінансової можливості кудись поїхати, або приїхати за нею, але пропонувала приїхати в Росію самій, якось через м. Запоріжжя. Проживати в РФ вона не бажає, а мама більше нікуди не збирається переїхати на проживання. Суд, вислухавши позивача, свідка, та доньку [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). З 09.08.2008 позивач перебував у шлюбі з відповідачем, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2018 року було розірвано. Від вказаного шлюбу з відповідачем мають спільну малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач, як батько, забезпечує належний рівень життя для своєї дитини, піклується про стан здоров`я та сприяє задоволенню її інтересів. Самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати свою доньку, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього та необхідні для належного утримання доньки. Станом на теперішній час дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його утриманні. Про те, слід зазначити, що мати (відповідач) ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Хоча позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням прийняти участь в житті та вихованні спільної дитини, але позитивної відповіді не отримав, так як вона постійно ігнорувала бажання дитини тримати з нею зв`язок, окрім телефонного. Надалі позивачу стало відомо, що відповідачка [PERSON] проживає на території російської федерації більше трьох років. Тобто, відповідач протягом тривалого часу не проживає однією сім`єю із своєю донькою. Окрім того, позивач звернувся до Начальника служби у справах дітей про обстеження житлово-побутових умов проживання спільної доньки за адресою проживання позивача разом з донькою та фіксації забезпечення позивачем належних умов для її життя та розвитку. Судом встановлено, що після розлучення батьків із 2018 року дитина постійно проживала з батьком у м. Києві, а відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, були присутні батько [PERSON] та малолітня донька [PERSON] яка заперечувала проти позбавлення її матері батьківських прав, вона зазначила що спілкується з матір`ю в телефонному режимі, а також до початку воєнних дій в Україні мати приїжджала в м. Київ, і вони бачились. Беручи до уваги рекомендації комісії (протокол від 10.11.2022 № 16), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, органи опіки та піклування вважають за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Суд вважає рекомендації комісії з питань захисту прав дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування такими, що не підлягають застсуванню до вирішення даної справи, виходячи з того, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому такі життєві умови були обрані відповідачем після народження дитини, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мала усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини її навчання, підготовку до самостійно життя. Також встановлено, що з моменту розірвання шлюбу з 2018 року відповідачка не проживала із малолітньою донькою однією сім`єю, з 2018 року і по сьогодні проживає за межами України, та, відповідно, з вказаного часу не брала та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складову частину виховання. Зазначені обставини підтверджуються висновком Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 14 листопада 2022 року № 101-7777/02, яка взяла до уваги інформацію з дошкільного навчального закладу, повідомлення з школи. Крім того, суд критично оцінює поведінку відповідача, а також пропозицію висловлену безпосередньо дитині приїхати до неї на територію Російської Федерації самій, через зону бойових дій (м. Запоріжжя), а також те, що протягом більше ніж рік на території України тривають бойові дії і вона свідомо не вчиняє жодних дій для захисту своєї доньки, перевезення її на більш безпечні території і т.і. та продовжує підтримувати з дитиною спілкування лише за допомогою телефонного звязку, що не може свідчити про будь-яке виконання батьківських обовязків. Встановлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконувала свої батьківські обов`язки з моменту розірвання шлюбу, суд, дійшов висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дитиною та матір`ю, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між нею та її дитиною, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дитиною. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Отже, суд з`ясувавши обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановивши правовідносини, що склалися між сторонами, дійшов висновку про те, що мати не виконувала та продовжує не виконувати повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дитини, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків. Оскільки вказані факти як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються судом як ухилення відповідача та свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 992,40 грн. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 19, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та,

Outcome: approved