Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

Рух справи. 19.02.2014 позивач звернувся до суду у якому просить: - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNP0G100000021 від 30.05.2007 в сумі 113\~176,84 долари США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.01.2014 складає 904\~282,97 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 28,20 кв.м., житловою площею 14,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом її продажу на прилюдних торгах; - виселити відповідач та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі. 14.03.2014 відкрито провадження у справі. Заочним рішенням від 10.04.2014 позов задоволено частково, звернено стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні вимог про виселення відмовлено. Рішенням апеляційного суду від 12.11.2014 вказане заочне рішення скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою суду касаційної інстанції від 22 04.2015 рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.11.2014 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. Рішенням апеляційного суду від 01.02.2016 заочне рішення змінено в частині визначення: -загальної суми стягнення заборгованості з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», зменшивши її з 113176,84 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 904282,97 грн., до 70236,49 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 561189,55 грн., та 114217,70 грн. пені, 43299,16 грн. - штрафів за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; - суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, зменшивши її з 37521,18 доларів США до 114217,70 грн.; - суми штрафів за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, визначивши її в гривні, а саме 250 грн. та 43049,16 грн.. Також заочне рішення доповнено: - другий абзац резолютивної частини рішення наступним змістом: «з встановленням початкової ціни предмета іпотеки в розмірі 350413 (триста п`ятдесят тисяч чотириста тринадцять) грн.»; - резолютивну частину рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року». В решті заочне рішення від 10.04.2014 залишено без змін. Ухвалою суду касаційної інстанції від 05.10.2016 заочне від 10.04.2014 та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.02.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції вказав, що апеляційним судом безпідставно враховано подану відповідачем на стадії апеляційного розгляду заяву про застосування строку позовної давності, не досліджено в повному обсязі доводи відповідача щодо неправильного обрахування заборгованості за кредитним договором та не спростовано заперечення відповідача проти оцінки предмета іпотеки. При цьому не вказано які саме доводи не досліджені та неспростовані, вказівок з приводу цього не надано. Також касаційний суд вказав, що суд першої інстанції не повідомив про судове засідання відповідача. Більше жодних недоліків рішення суду першої інстанції касаційний суд не встановив. 12.11.2020 справу прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І., призначено підготовче судове засідання. 14.02.2022 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну способу звернення на заставне майно. 24.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30.05.2007 між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 53\~720 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 30.05.2037. В той же день, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ними було укладено договір іпотеки, за яким відповідач надав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . Позивач стверджує, що відповідачем не неналежно виконувалися умови договору, у зв`язку з чим станом на 30.01.2014 виникла заборгованість у розмірі 113\~176,84 доларів США. За позицією відповідача, яка наводилася ним у заяві про перегляд заочного рішення, апеляцій та касаційних скаргах: - відповідач визнає отримання кредиту лише в сумі 39\~320 доларів США; - позивачем не враховано усіх сплачених відповідачем коштів на повернення кредиту (15\~592 долари США); - висновок експертизи про визначення ринкової вартості квартири гуртується на невірно підібраних аналогах, містить помилки у номері об`єкту дослідження; - в договорах позики та іпотеки вказано про заставну, якої не надано позивачем; - для звернення до суду сплив строк позовної давності; - права кредитора було відступлено позивачем; - нарахована пеня є більшою за максимальну, яка передбачена Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»; - пеня має нараховуватися в гривнях а не в іноземній валюті; відповідач не отримував вимоги банку про усунення порушень кредитного договору. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні фабулі позовної заяви. Відповідач в судове засідання неодноразово не з`являвся, подавав однакові клопотання про відкладення розгляду справи із посиланням на воєнний стан. Проте у таких клопотаннях не вказано про неможливість з`явитися до суду, а клопотання подано безпосередньо до канцелярії суду. Відтак суд розцінює такі клопотання як спробу затягнути судовий розгляд, що не допускається. Тому суд розглядає справу за відсутності відповідача. При цьому, оскільки судом враховується наведені відповідачем заперечення на позов (про необхідність чого також вказано і в рішенні касаційної інстанції), суд розглядає справу в загальному порядку. Обставини, встановлені судом. 30.05.2007 між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNP0G1000000021, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 53\~720 доларів США (39\~920 на оплату за квартиру та 13\~800 сплата страхових платежів) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення 30.05.2037. Договором визначено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості насамперед направляються на відшкодування витрат/збитків банку, далі пені, далі - простроченої комісії, далі винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом (п.3.3). Відповідно до п.п. 4.1 п.4 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми платежу за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні, сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті, по курсу НБУ на день плати. Підпунктом 5.4 пункту 5 договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Згідно ордеру-розпорядження №DNP0G1000000021 від 30.05.2007 позивачу надано кредит в сумі 39\~920 доларів США, що не заперечується відповідачем. В подальшому банком, відповідно до п. 2.1.3 договору, з суми кредитних коштів 13 800 доларів США було сплачено такі суми страхових платежів по договору страхування: 25.07.08 - 220.08 доларів США; 25.07.08 - 275.10 доларів США; 29.05.09 - 132,98 доларів США; 29.05.09 - 166,22 доларів США; 28.05.10 - 127.47 доларів США; 28.05.10 - 159.09 доларів США; 27.05.11 - 126.47 доларів США; 27.05.11 - 158.09 доларів США; 29.05.12 - 125.21 доларів США; 29.05.12 - 156.52 доларів США. Позивачем долучено виписку по рахунку відповідача. Також 30.05.2007 між сторонами спору було укладено договір іпотеки, за яким відповідач, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, надав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Пунктом 5 договору визначено, що одночасно з укладенням договору сторони виписують заставну, при цьому в договорі робиться відмітка про видачу заставної. Станом на 30.01.2014, за розрахунком банку, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором становила 113\~176,84 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом 40\~697,66 доларів США; заборгованість за відсотками - 25\~067,79 доларів США; комісія - 4\~471,04 доларів США; пеня - 37\~521,18 доларів США; штрафи - 31, 29 та 5\~387,88 доларів США. 29.12.2013 на адресу позивача, засобами поштового зв`язку, було надіслано вимогу про усунення порушень у якій міститься попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання. Відповідачем долучено копії квитанцій про погашення кредиту за період 27.06.2007 01.06.2009 на загальну суму 15\~592 доларів США. Також відповідачем надано відповіді ДАЗ УДППЗ «Укрпошта» за якою для надання інформації про надходження та вручення листа на ім`я відповідача за період 27.12.2013 від Приватбанку необхідно надати розрахунковий документ. Відповідачем долучено лист від позивача за яким банк у березні 2008 відступив право вимоги за кредитом № DNP0G10000021/DNP0G200000021 від 30.05.2007 до ПАТ «А-Банк». На вказане повідомлення позивачем долучено додаткову угоду до договору факторингу №1 від 01.11.2007 згідно якої сторони погодили умову щодо загальної вартості зворотного викупу за кредитними договорами та додаток до такої угоди у якому вказано кредит відповідача за договором №DNP0G10000021. Згідно висновку № 3282-15 судової будівельно-технічної експертизи від 25.11.2015, ринкова вартість квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , на час проведення експертизи, становить 350\~413 грн. Згідно звіту з незалежної оцінки від 28.10.2021 вартість предмету іпотеки станом на 21.10.2021 становить 616\~900 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05.10.2021 предмет іпотеки належить [PERSON] , власником заставної вказано ЗАТ КБ «ПриватБанк». Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності\~до ст.12\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4). Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.3 закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. У відповідності до ч.3 ст.20 вказаного Закону, після видачі заставної виконання основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише на підставі вимоги власника заставної. Звернення стягнення на предмет іпотеки власником заставної здійснюється у порядку, встановленому розділом V цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.26 вказаного Закону, передача заставної шляхом вчинення індосаменту надає індосату всі права іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням. Індосат набуває прав іпотекодержателя з моменту державної реєстрації відомостей про передачу заставної в установленому законом порядку. За приписами ч.1 ст.35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За приписами ч.2 вказаної статті, положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до п.73 постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 по справі № 523/3082/14-ц, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. При цьому, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №274/1734/15-ц. За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №727/9352/17, отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Як вказано у пунктах 50, 51 постанови Великої палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №757/6367/13-ц, Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц). Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті. За висновками Постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України\~пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230\~ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (п.7.39). Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду (п. 7.46). Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Завдання цивільного судочинства є забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 16.10.2019\~у справі\~№303/2408/16-ц вказано,\~що однією із функцій неустойки є компенсаторна функція. У постанові від 21.03.2018 у справі №235/3619/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що у спорах стосовно задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не є підставою для скасування такого рішення. Отже, аналогічно саме по собі незазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки не може бути підставою для відмови у позові іпотекодержателя про звернення на підставі рішення суду стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу такого предмета іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві. У відповідності до ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За приписами ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03.02.2016 у справі №6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18, та є незмінною. За приписами пункт 5-2\~розділу VI Закону України «Про іпотеку», у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. За усталеною практикою Верховного Суду України (постанова від 27.05.2015 у справі №6-57цс15) та Верховного Суду (постанова від 29.09.2021 у справі № 2-563/10) оскільки \~Законом «Про\~мораторій на\~стягнення майна\~громадян України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону, рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону №\~1304-VII не підлягає виконанню. На переконання суду вказані висновки можна застосувати і до пункт 5-2\~розділу VI Закону України «Про іпотеку», оскільки такий також визначає тимчасове обмеження для реалізації предмета іпотеки на електронних торгах. При цьому дія ст.39 Закону України «Про іпотеку» - «Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду» не зупинена. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. 1. Щодо суми отриманої позики. Відповідач визнає отримання ним 39\~920 доларів США для купівлі квартири. Суму у 13\~800 доларів США сплачено позивачем як оплату за договорами страхування предмета застави, що передбачено умовами договору кредиту, яким також встановлено обов`язок відповідача повернути такі кошти позивачу. Вказані висновки були наведені в останньому рішення апеляційного суду у цій справі. Щодо таких висновків Верховний Суд не висловив жодних зауважень. Відтак суд приходить до висновку про надання відповідачу кредиту в сумі 53\~720 доларів США. 2. Щодо суми заборгованості. 2.1. Станом на 30.01.2014, за розрахунком банку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором становила 113\~176,84 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом 40\~697,66 доларів США; заборгованість за відсотками - 25\~067,79 доларів США; комісія - 4\~471,04 доларів США; пеня - 37\~521,18 доларів США; штрафи - 31, 29 та 5\~387,88 доларів США. Відповідач вказує на неврахування у повній мірі сплачених ним коштів в сумі 15\~592 долари США, а також про сплив строку позовної давності. Позивач пояснював, що усі вказані відповідачем кошти були враховані та розподілені банком згідно черговості, визначної договором кредиту. Позиція позивача підтверджується наданими виписками із рахунку відповідача та розрахунком заборгованості. Відповідач на навів конкретних заперечень розрахунку позивача, не надав контр-розрахунку. Відтак доводи відповідача у цій частині є голослівними. 2.2. Щодо позовної давності до основної вимоги, то така має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. При цьому, якщо боржник вчинив дії, що свідчать про визнання періодичного платежу, то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Останній платіж відповідач здійснив 25.06.2009. До суду позивач звернувся 19.02.2014. Відтак стягнення заборгованість обмежується 19.02.2011, а тому поза межами позовної давності перебувають вимоги про стягнення: тіла кредиту 912,34 долари США, процентів 9\~408,71 долари США. Відтак в межах позовної давності перебувають вимоги про стягнення заборгованості в сумі 39\~785,32 долари США за тілом кредиту та 15\~659,08 доларів США за процентами. 2.3. Щодо пені. Виходячи із наведених висновків Великої Палати Верховного Суду та п. 4.1 договору кредиту, пеня має розраховуватися в іноземній валюті, проте сплачуватися в гривні за курсом НБУ на день платежу (на день ухвалення рішення). При цьому нарахування пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Відтак сума пені становить 521\~151,90 грн. (14\~251,35 доларів США * на 36,569). При цьому, враховуючи, що позивач не зазначив про понесення ним будь-яких збитків у зв`язку і порушенням відповідачем кредитного зобов`язання, а розрахований позивачем розмір пені є значним та залежить від курсу долара, який на даний час суттєво зріс, враховуючи також воєнний стан та карантинні обмеження, а також незначні доходи відповідача, зокрема за серпень 2015 року січень 2016 року (том 2 а.с.14) та визначену вартість предмета іпотеки, сума пені піддягає зменшенню до 52\~115,20 грн. 2.4. Щодо комісії. Із набранням законної сили Законом N3795-VI (3795-17) від 22.09.2011, яким заборонено встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою та вказують про нікчемнісь відповідної умови, нарахування комісії суд вважає неможливим. Відтак можна погодитися із нарахованою позивачем комісією за період до набрання чинності вказаними законом, проте в межах строку позовної давності. Обрахована у такий спосіб сума комісії становить 638,72 долари США. 2.5. Щодо штрафу. Враховуючи можливість одночасного нарахування і штрафу і пені, проте неможливим нарахування різних штрафів, суд вважає обґрунтованим нарахування штрафу в сумі 31,29 доларів США. Відтак обґрунтованим є наступний розмір заборгованості: 39\~785,32 долари США за тілом кредиту; 15\~659,08 доларів США за процентами; 52\~115,20 грн. пені; 638,72 долари США комісії; 31,29 доларів США штрафу. 3. Щодо іпотекодержателя. Дійсно умови договорів позики та іпотеки передбачають можливість видання заставної із проставленням відповідної відмітки у договорі іпотеки. Проте договір іпотеки не містить відповідної відмітки. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказано, що, станом на 05.10.2021 (тобто вже після повідомлення про заміну кредитора) іпотекодержателем вказано ЗАТ КБ «ПриватБанк». Відтак, виходячи із приписів Закону України «Про іпотеку», у будь-якому випадку вбачається, що права іпотекодержателя належать позивачу. Доводи відповідача про заставну є непереконливими, оскільки відповідача не стверджує про видачу ним заставної, а лише покликається на умови договорів про можливість видання заставної. 4. Щодо визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки. На даний\~час у\~Закон України\~«Про іпотеку»\~внесено зміни\~за якими\~у даному випадку ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається. 5. Щодо повідомлення боржника про порушення основного зобов`язання. Вимога надіслання відповідного повідомлення передбачена ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку». Одночасно за приписами ч.2 вказаної статті положення частини першої ст.35 не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Крім того позивач долучив до позову докази своєчасного надіслання на адресу відповідача відповідного повідомлення, отримання якого відповідачем не спростовано. Зокрема надані відповідачем відповіді підприємства поштового зв`язку обмежуються вказівкою на необхідність долучення копії розрахункового документу. Такий документ є в матеріалах справи, проте його копія відповідачем не надана до підприємства поштового зв`язку. 6. Щодо вимог про виселення. Оскільки позивач не довів обставин щодо кола осіб, зареєстрованих та проживаючих у спірній квартирі, що квартиру було куплено виключно за кредитні грошові кошти, позов в цій частині не може бути задоволеним. За наведених обставин суд задовольняє позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки наводячи самостійно розраховану суму грошового зобов`язання та відмовляє в позові в частині вимог про виселення. 7. Пункт 5-2\~розділу VI Закону України «Про іпотеку» не зупиняє дію ст.39 цього Закону перешкоджає задоволенню позову, а лише зупиняє безпосередню реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах. 8. Мотиви відхилення деяких заперечень відповідача наведені вище. Заперечення щодо застосовування строку позовної давності були частково прийняті судом. Щодо інших заперечень відповідача: доводи про невірне визначення вартості квартири втратили свою актуальність через зміну позиції касаційного суду та зміни законодавства; Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» застосовується до відносин між суб`єктами господарювання. 9. Розподіл судових витрат. За час розгляду справи позивачем сплачено судові збори у наступних сумах: 4\~141,20 грн. за подання позову та 2\~557,80 грн. за подання касаційної скарги. Враховуючи часткове задоволення позову із відповідач слід стягнути судовий збір в сумі 3\~654 грн. (виходячи із максимального розміру судового збору за майнову вимогу станом на день подання позову) за подання позову та 2\~557,80 грн. за подання касаційної скарги (70 % від суми 3\~654 грн.). Інших судових витрат позивачем не заявлено.

Outcome: dismissed