Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його батька [PERSON] , [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 березня 2005 року, позивач, [PERSON] , уклав шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова, з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження від 12 березня 2005 року зроблено запис за № 51. Від шлюбу із відповідачкою сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень від 12 серпня 2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 370. Сторони проживали у квартирі за місцем реєстрації позивача. Оскільки сімейні відносини між позивачем та відповідачкою не склалися із-за діаметрально-протилежних характерів, поглядів на життя, фізичної та психологічної несумісності, що призводило до безпричинних сварок, то 19 грудня 2012 року згідно рішення Жовтневого районного суду м. Харкова шлюб між сторонами було розірвано. При розірванні шлюбу Жовтневим районним судом м. Харкова не було визначено місця проживання дитини після розлучення. Після розлучення син [PERSON] залишився проживати за адресою позивача, а відповідачка залишила сина та пішла від нього до іншого чоловіка. Відповідачка матеріальної допомоги на утримання нашого сина та приймання участі у його вихованні з моменту розлучення не надавала. З сином з моменту розлучення не бачилась. Згідно довідки про склад сім`ї син зареєстрований за адресою місця реєстрації позивача. Позивач має постійну роботу, постійний дохід, що забезпечує належні умови для виховання сина. Таким чином, проживання сина разом з позивачем відповідає його інтересам. Позивач має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням сина, чого відповідачка забезпечити не взмозі. Разом з тим, позивач не чинить жодних перешкод для спілкування відповідачки із сином. Спиртними напоями позивач не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до сина. Син також хоче жити та живе з позивачем після розлучення з дружиною. Відповідач не може дати сину ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання. У судове засідання позивач не з`явився, надавши суду клопотання з проханням розглянути справу у його відсутність, прохав позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з`явився, викликався належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Тому, на підставі зазначених обставин, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов таким що не підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, 12 березня 2005 року, позивач, [PERSON] , уклав шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова, з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження від 12 березня 2005 року зроблено запис за № 51. Від шлюбу із відповідачкою сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень від 12 серпня 2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 370. Сторони проживали у квартирі за місцем реєстрації позивача. Оскільки сімейні відносини між позивачем та відповідачкою не склалися із-за діаметрально-протилежних характерів, поглядів на життя, фізичної та психологічної несумісності, що призводило до безпричинних сварок, то 19 грудня 2012 року згідно рішення Жовтневого районного суду м. Харкова шлюб між сторонами було розірвано. При розірванні шлюбу Жовтневим районним судом м. Харкова не було визначено місця проживання дитини після розлучення. Після розлучення син [PERSON] залишився проживати за адресою позивача, а відповідачка залишила сина та пішла від нього до іншого чоловіка. Відповідачка матеріальної допомоги на утримання нашого сина та приймання участі у його вихованні з моменту розлучення не надавала. З сином з моменту розлучення не бачилась. Згідно довідки про склад сім`ї син зареєстрований за адресою місця реєстрації позивача. Позивач має постійну роботу, постійний дохід, що забезпечує належні умови для виховання сина. Таким чином, проживання сина разом з позивачем відповідає його інтересам. Позивач має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням сина, чого відповідачка забезпечити не взмозі. Разом з тим, позивач не чинить жодних перешкод для спілкування відповідачки із сином. Спиртними напоями позивач не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до сина. Син також хоче жити та живе з позивачем після розлучення з дружиною. Відповідач не може дати сину ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] суду не надано. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) також зроблено висновок, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Приймаючи рішення у справі суд звертає увагу на наступні обставини. Відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.2 ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено на час звернення позивача до Жовтневого районного суду м.Харкова 22.07.2022 року син [PERSON] , [INFO] , мав повних 16 років, на час розгляду справи Полтавським районним судом Полтавської області [PERSON]. має повних 17 років. А тому згідно ч.3 ст. 160 СК України неповнолітній [PERSON] має право сам визначати з ким йому проживати. Окрім того позивачем відповідно до вимог ст. 161 СК України до суду не надано жодного доказу на підтвердження наявності спору між ним та відповідачкою щодо того з ким буде проживати їх сімнадцятирічний син. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] не підлягають задоволенню. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають віднесенню за його рахунок, згідно ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed