Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" (далі по тексту-відповідач) про визнання наймачем житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] , несе витрати по утриманню квартири. На підставі ордеру, який виданий [PERSON] та його родині - дружині [PERSON] , доньці [PERSON] , вони зайняли 2-кімнатну квартиру на житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] . Після смерті квартиронаймача [PERSON] у 1978 році, за заявою його доньки - [PERSON] був переведений особовий рахунок по зазначеній квартирі на [PERSON] . З 1960 року у даній квартирі проживала та була зареєстрована [PERSON] ( [INFO] ), яка є донькою [PERSON] від 09.07.1960, та онукою [PERSON] . [PERSON] , [INFO] в подальшому (після одруження 01.09.1978) змінила прізвище на [PERSON] та після одруження 02.04.1981 року змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народився син- [PERSON] , правнук первинного квартиронаймача [PERSON] , онук наступного квартиронаймача [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] з 24.01.2017 зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] не приватизована, маючи на меті реалізувати своє право та приватизувати зазначену квартиру, 14.11.2022 представник позивача звертався до відповідача із заявою з проханням визнати [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] та надати на підтвердження відповідний документ. Попередньо для отримання копії ордеру на квартиру [ADDRESS] позивач звертався до відповідних установ - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, яка повідомила, що ордеру на вищезазначену квартиру не має, звертався до Державного архіву м.Києва, який повідомив, що ордеру на вищезазначену квартиру не має; звертався до КП «Центр комунального сервісу», який повідомив, що ордеру на вищезазначену квартиру на має. Таким чином, при поданні 14.11.2022 до відповідача заяви про визнання наймачем квартири позивач не долучив копію ордеру, оскільки не отримав його від вищезазначених установ, через втрату такого ордеру. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача проти позову не заперечувала, при винесенні рішенні покладалася на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що на підставі ордеру, який виданий [PERSON] та його родині - дружині [PERSON] , доньці [PERSON] , вони зайняли 2-кімнатну квартиру на житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] . Після смерті квартиронаймача [PERSON] у 1978 році, за заявою його доньки - [PERSON] був переведений особовий рахунок по зазначеній квартирі на неї, [PERSON] . З 1960 року у даній квартирі проживала та була зареєстрована [PERSON] ( [INFO] ), яка є донькою [PERSON] від 09.07.1960, та онукою [PERSON] . [PERSON] , [INFO] в подальшому (після одруження 01.09.1978) змінила прізвище на [PERSON] та після одруження 02.04.1981 змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народився син- [PERSON] , правнук первинного квартиронаймача [PERSON] , онук наступного квартиронаймача [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] з 24.01.2017 зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] не приватизована, маючи на меті реалізувати своє право та приватизувати зазначену квартиру, 14.11.2022 року позивач звертався до відповідача із заявою з проханням визнати [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] та надати на підтвердження відповідний документ. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання копії ордеру на кватиру [ADDRESS] . Відповідно Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація надала відповідь № 101-101/0-154-246 від 03.02.2022 про відсутність на зберіганні архівних документів. Позивач звертався Державного архіву м.Києва, який повідомив листом № 068-068\\Г-145-432 від 20.04.2022, що ордери та журнали реєстраційних ордерів на отримання квартир громадянами на зберігання до Державного архіву міста Києва не надходили. Також, зазначили, що документи Київського відділу Південно-західної залізної дороги (відділ цивільних споруд) на зберігання до Державного архіву міста Києва не надходили. Також, позивач, звертався до КП «Центр комунального сервісу», який повідомив листом № 02/5606 від 21.09.2022, що в розпорядженні Концерну відсутній ордер на житлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] . За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР). Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач тривалий час зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , наймачем якої був його дідусь, має стійкі зв`язки із цим житлом, інше місце проживання у нього відсутнє. Тому суд вважає, що позивач набув у встановленому порядку право користування даною квартирою. З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] , є «житлом» позивача у розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому його порушені права у вигляді невизнання наймачем даного житла та не переоформлення особового рахунку, підлягають захисту. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і законними, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved