Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила зобов`язати Приватне акціонерне товариство "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД" подати до органів Пенсійного фонду України та органів Державної податкової служби України в яких товариство перебуває на обліку, відомості та звітність про розмір заробітної плати [PERSON] за березень 2020 року та квітень 2020 року, для нарахування їй пенсії та зобов`язати ПАТ "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД" сплатити за [PERSON] страхові внески та Єдиний внесок за вказаний період, як це передбачено Законом України; стягнути з ПАТ "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44 902 грн. 00 коп. з 12 серпня 2019 року по 27 травня 2020 року включно, який визначений без утримання з цієї суми податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів; стягнути з ПАТ "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД" на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 9 204 грн. 91 коп.; стягнути з ПАТ "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона відповідно до Наказу №946/Р від 17.10.1986 року була прийнята на роботу до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». Починаючи з липня 2019 року роботодавець, АТ «ДАЗ» перестав сплачувати позивачу заробітну плату, посилаючись на те, що не має грошових коштів. У зв`язку з тривалою затримкою виплати позивачу заробітної плати, 29 липня 2019 року позивачем подану відповідачу заяву про звільнення за згодою сторін, яка зареєстрована відділом кадрів 29 липня 2019 року за №80-1049. Однак, за розглядом заяви позивача наказ про її звільнення не приймався, трудову книжку їй не повертали, заборгованість по заробітній платі позивачу не було сплачено, повний розрахунок з позивачам не здійснено. У зв`язку з порушенням прав позивачки на оплату праці вона вимушена була звернутися до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, управління з питань праці, однак відповіді на свою заяву так і не отримала. Оскільки таке звернення не дало результату позивачка вимушена була звернутися з позовом до суду. 27.05.2020 року у приміщенні АТ «ДАЗ» позивачу було сплачено обумовлену між ними суму заборгованості по заробітної платі, видано на руки трудову з записом про її звільнення. Однак, нещодавно позивачка виявила, що АТ «ДАЗ» за неї як свого працівника, за період її роботи на АТ «ДАЗ», а саме за березень 2020 року та квітень 2020 року не сплатив Єдиний соціальний внесок для нарахування пенсії, тобто товариством не сплачено за позивача страхові внески та не подано відомості та звітність до органів ДПС та ПФУ щодо розміру заробітної плати позивача за вказаний період, що вбачається з довідок ПФУ [PERSON] форми ОК-7 від 16.04.2021 року та форми ОК-5 від 03.02.2022 року. В зв`язку з чим, через грубе порушення АТ «ДАЗ» норм чинного законодавства України, позивачка втрачає значний страховий стаж за період її роботи на АТ «ДАЗ», а саме за березень 2020 року та квітень 2020 року, на якому вона пропрацювала майже вже життя. Так, з вказаних вище довідок ПФУ вбачається, що за березень 2020 року та квітень 2020 року, на якому вона працювала майже все життя. Так, з вказаних довідок ПФУ вбачається, що за березень 2020 року та квітень 2020 року в реєстрі застрахованих осіб [PERSON] відсутні дані щодо нарахованої їй заробітної плати для призначення пенсії та сплати страхових внесків. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року закрито провадження у цивільній справі № 204/1804/22 за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку у зв`язку з вимушеним прогулом, стягнення компенсації за невикористанні дні відпустки та стягнення моральної шкоди, в частині позовних вимог: про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного за період з 12 серпня 2019 року по лютий 2020 року включно; про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] компенсацію за невикористанні дні відпустки в розмірі 9 204,91 грн.; про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн. Відповідачем надано до суду пояснення (відзив) відповідно до яких вказано наступне. Відповідач вказує, що жодної заборгованості відповідача перед позивачкою не існує, що підтверджується довідкою бухгалтерського обліку. 27.05.2020 року при звільненні позивачкою було отримано заборгованість по заробітній платі у повному обсязі, а також компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі станом на лату повернення остаточного розрахунку. При цьому, факт відсутності нарахування заробітної плати за березень та квітень 2020 року був відомий позивачці на момент отримання остаточного розрахунку 27.05.2020 року і позивачка була з цим згодна. Позивачка в судове засідання не заявилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше надала заяву відповідно до якої просила розгляд справи здійснити без її участі і без запису технічними засобами. Також, наполягала на задоволенні позовних вимог та просила стягнути з відповідача судові витрати та витрати на адвоката. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше представником подано заяву відповідно до якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справа без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , працювала у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» з 15 жовтня 1986 року по 27 травня 2020 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 23-25) та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с. 27-29). Як було встановлено судом, заяву про звільнення за угодою сторін [PERSON] було подано відповідачу 29.07.2019 року, однак, наказ про звільнення було винесено відповідачем лише 27.05.2020 року. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 12.03.2021 року, за період з березня по квітень 2020 року в РЗО ДРЗДСЦ відсутні відомості щодо нарахування [PERSON] заробітної плати, кількості днів трудових відносин та відомостей про сплату страхових внесків. За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір па обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Згідно з частиною шостою статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» , персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абз 7), ч. 1 ст. 4 цього Закону на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до частини 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід)за виконану роботу (надані послуги),строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату(дохід)за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. За приписами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Відповідно до пп. 162.1.1 та пп .164.2.1 Податкового кодексу України (далі ПКУ), до загального (місячного) оподатковуваного доходу працівника, як платника податку, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) йому за умовами трудового договору (контракту). Таким чином, згідно з нормами ПКУ, оподаткуванню підлягають усі виплати, які за трудовим законодавством підпадають під визначення заробітної плати, незалежно від того, яким чином вони виплачені. Податковий агент, згідно з пп. 14.1.180 ПКУ, зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПКУ, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею18та розділом IV ПКУ. Частиною 4 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. На одну застраховану особу допускається декілька записів у таблиці 6 додатка 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, якщо протягом одного звітного періоду застрахованій особі були здійснені нарахування виплат, у яких відрізняються база нарахування єдиного внеску та розміри ставок єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, згідно із Законом (додаток 2), а також якщо нарахування здійснювалися за поточні та майбутні (відпускні, допомога у зв`язку з вагітністю та пологами), за минулі (лікарняні, тимчасова непрацездатність та перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та нарахування сум заробітної плати (доходу) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, а також за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду - середня заробітна плата за вимушений прогул) періоди». Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 16 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача , наданих Пенсійним фондом України, встановлено, що відповідачем не були подані відомості до ПФУ та ДПСУ щодо нарахованих їй сум заробітної плати - за березень 2020 року, квітень 2020 року, та з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що оскільки позивачу, внаслідок перебування в трудових відносинах з відповідачем та мала бути нарахована заробітна плата за період з 01.03.2020 по 30.04.2020 року, однак відомості та звітність щодо неї не передано до компетентних органів, та з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок на позивачку, як застрахованої особи, то це є порушенням прав позивачки відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, яке вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України, тобто відповідач, як роботодавець який порушив трудове законодавство в частині своєчасності виплати заробітної плати позивачу, повинен сплатити єдиний соціальний внесок. Оскільки відповідач не виконав ці вимоги, то суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати відомості та звітність щодо нарахованої заробітної плати [PERSON] та перерахувати до відповідних державних установ суми єдиного соціального внеску та сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку, задовольнивши відповідні вимоги позову, відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», щодо кола органів, до яких необхідно надати звітність. Розглядаючи вимоги позивачки в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з березень 2020 року по 27 травня 2020 року, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. У відповідності п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні встановлено, що позивачку за її заявою від 29.07.2019 року було звільнено в порушення ч. 1 ст. 36 КЗпП України, лише 27 травня 2020 року, в цей же день вона отримала трудову книжку. Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки. Відповідно до інформації з індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що заробітна плата за два місяці, які передували події, із якої пов`язана виплата (дата подачі заяви про звільнення) становить: 3510,47 грн. - травень 2020 року (21 робочий день у місяці), 3334,74 грн. - червень 2020 року (18 робочих днів у місяці), тобто розмір середньої заробітної плати становить 6845,21 грн./39 = 175,52 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з березня 2020 року по 27 травня 2020 року (день звільнення) становить 15\~445,76 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в такому розмірі. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року по справі №922/1163/18, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Дрожак Ю.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2962 від 10.08.2015 року), що підтверджується Договором №2701 від 27.01.2022 року та Додатком №1 до нього, у якому сторони погодили вартість послуг у фіксованому розмірі 7500 грн. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 24 березня 2022 року позивачка сплатила адвокату Дрожак Ю.М. 7500 грн. готівкою, погоджених сторонами у Додатку №1 до Договору, що підтверджується розпискою адвоката. За таких обставин, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 7500 грн. та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1984,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial