Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

12.01.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання договору та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06.10.2021 року між сторонами було укладено договір № 0610/21 про виконання робіт з будівництва об`єкта, а саме: Бані, за адресою: [ADDRESS] , за характеристиками визначеними у Додатку 1 до Договору. Згідно пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах визначених цим Договором, виконавець зобов`язується за оплату збудувати і здати в строк до 08.11.2021 року, об`єкт Баня, а замовник зобов`язується надати виконавцеві підготовлений для будівництва будівельний майданчик, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.1 загальна ціна робіт будівництва становить 272000,00 гривень, яка включає відшкодування витрат виконавця та плату за виконанні роботи. Витрати на завантаження та доставку входить до загальної вартості робіт. Вивантаження на площадку замовника відбувається технікою замовлення та оплачується окремо, за рахунок замовника. Пунктом 2.2.1 встановлено, що передоплата за об`єкт становить 60%, тобто 165000,00 гривень. Пунктом 2.2.2. встановлено, що повна оплата виконаних робіт виконавцем, здійснюється замовником одразу після здачі об`єкту та підписання акту виконаних робіт. У випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством (пункт 5.1 договору). Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом договору. Позивач вказує, що на виконання вимог пункту 2.2.1 договору, 08.10.2021 року ним було перераховано грошові кошти на розрахунковий рахунок виконавця у розмірі 60%, у сумі 165000,00 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «УніверсалБанк» № 85ЕМ-Х43Н-6КЕК-ЕМХ4. Не зважаючи на виконання умов договору, а саме сплатою предоплати у сумі 165000,00 гривень, відповідачем не було збудовано об`єкту за характеристиками визначеними додатком 1 до Договору у встановлений строк. 23.12.2021 року позивачем на електронну адресу відповідача було направлено претензію про повернення передоплати, сплати пені та моральної шкоди, однак відповідачем було проігноровано вимоги претензії. На підставі вище наведеного, позивач просив суд, розірвати договір № 0610/21 від 06.10.2021 року укладений між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] , стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі предоплати у розмірі 165000,00 гривень, грошові кошти у сумі пені у розмірі 5805,15 гривень та моральну шкоду у розмірі 15000,00 гривень. 14.01.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі. 19.04.2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява, в якій він просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутності. 07.06.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені у визначеному чинним законодавством порядку. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом установлено, що 06.10.2021 року між сторонами було укладено договір № 0610/21 про виконання робіт з будівництва об`єкта, а саме: Бані, за адресою: [ADDRESS] , за характеристиками визначеними у Додатку 1 до Договору. Згідно пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах визначених цим Договором, виконавець зобов`язується за оплату збудувати і здати в строк до 08.11.2021 року, об`єкт Баня, а замовник зобов`язується надати виконавцеві підготовлений для будівництва будівельний майданчик, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.1 загальна ціна робіт будівництва становить 272000,00 гривень, яка включає відшкодування витрат виконавця та плату за виконанні роботи. Витрати на завантаження та доставку входить до загальної вартості робіт. Вивантаження на площадку замовника відбувається технікою замовлення та оплачується окремо, за рахунок замовника. Пунктом 2.2.1 встановлено, що передоплата за об`єкт становить 60%, тобто 165000,00 гривень. Пунктом 2.2.2. встановлено, що повна оплата виконаних робіт виконавцем, здійснюється замовником одразу після здачі об`єкту та підписання акту виконаних робіт. У випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством (пункт 5.1 договору). Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом договору. На виконання вимог пункту 2.2.1 договору, 08.10.2021 року позивачем було перераховано грошові кошти на розрахунковий рахунок виконавця (відповідача) у розмірі 60%, у сумі 165000,00 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «УніверсалБанк» № 85ЕМ-Х43Н-6КЕК-ЕМХ4 від 08.10.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом. Пунктом 1 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до статі 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частина третя статті 653 ЦК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. У частині 2 згаданої вище статті вказано, що якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи позову щодо порушення відповідачем прав позивача та вбачає підстави для захисту порушеного права шляхом розірвання Договору та примусового стягнення сплаченої за послуги грошової суми у розмірі 165000,00 гривень. За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом частин першої та другої статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Статтею 623 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що вартість робіт за Договором (2.1 Договору) становить 272000,00 гривень. Кінцевий строк виконання робіт (1.1 Договору) 08.11.2021 року У зв`язку із неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором, Позивач також просить стягнути з Відповідача пеню у розмірі 5805,15 гривень, проте розрахунок штрафник санкцій не наводить. Так, відповідно до п. 5.2 Договору за порушення виконавцем строків будівництва виконавець сплачує замовнику неустойку у розмірі 0,01 % від суми договору за кожен робочий день прострочення. На підставі вище наведеного, враховуючи, що з моменту не виконання договору, до моменту звернення позивачем до суду пройшло 39 робочих днів, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути пеню у розмірі 1060,80 гривень = (27,2 гривень (0,01 % від суми договору) х 39 робочих днів). Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Нормою ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проте будь-яких доказів, які підтверджують погіршення стану здоров`я, внаслідок невиконання відповідачем договору, позивачем до суду не надано, тому й підстави для стягнення з відповідача суми моральної шкоди в розмірі 15000,00 гривень також відсутні. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України\~«Про судовий\~збір» та Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсовати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial