Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 2 290 680 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.03.2019 між ним та [PERSON] укладено письмовий договір позики, на підставі якого в той же день він позичив відповідачу кошти у розмірі 42000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01.08.2019, а в разі прострочення виконання зобов`язання, позику зобов`язався повернути у подвійному розмірі 84000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики відповідачем 28.03.2019 особисто написано розписку, однак у визначений строк відповідач свої зобов`язання не виконав, позику не повернув. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, наведені у позовній заяві. На запитання представника відповідача позивач суду пояснив, що [PERSON] позичав кошти для діяльності фермерського господарства. Йому невідомо в якому порядку застосовується застава при укладенні договору позики. Сумнівів у добровільності написання [PERSON] даної розписки у нього не було. Борг відповідач не повернув. До цього [PERSON] також позичав кошти, які повернув і розписку було порвано у його присутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. В обґрунтування заперечень пояснив, що відповідач борг повернув повністю. Крім того, вказав, що позовні вимоги є безпідставними з огляду на те, що позов заявлено про стягнення коштів не у тій валюті, в якій здійснювалась позичка, а її умови щодо надання майна в забезпечення виконання зобов`язання суперечать нормам цивільного права, якими визначено форму і зміст договору застави. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням позичити кошти для посівної терміном на 4-5 місяців. При ньому передавалися кошти та писалася розписка. Ці кошти збиралися у знайомих [PERSON] , тому що йому потрібна була велика сума. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням позичити кошти, які він не повернув. Розписка знаходиться у позивача. Він поручався за відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлено, що 28.03.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] 28.03.2019 особисто написано розписку про отримання в борг від [PERSON] коштів у розмірі 42000 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] до 01.08.2019, а в разі прострочення виконання зобов`язання позику зобов`язався повернути у подвійному розмірі 84000 доларів США. Крім того, за умоваим розписки в забезпечення позики [PERSON] надав під заставу землю, яка знаходиться за адресою с.Гурівці Козятинського району, орендну плату за неї в сумі 510 тис. грн та зерно майбутнього урожаю (липень 2019 року) в сумі 300 тис. грн, яке буде вирощено на землі, яка належить [PERSON] на умовах приватної власності в розмірі 11 га. (а.с.10). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30.08.2022 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики припиненим відмовлено (а.с.65-66). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). При цьому за ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України), однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах №373/2054/16 (постанова суду від 16.01.2019), №363/1834/17 (постанова суду від 13.07.2022). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням викладеного, а також того, що предметом укладеного між сторонами договору позики були гроші в іноземній валюті (а не гривня та не гривневий еквівалент), з огляду на те, що сторони не обумовили іншого порядку повернення заборгованості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у національній валюті - гривні.

Outcome: dismissed