Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

14.07.2022 адвокат Варцаба С.А. звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в інтересах позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.01.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 400000 грн. строком на 30 днів. Відповідно до розписки від 19.01.2022 [PERSON] підтвердила отримання нею всієї суми позики. Однак, станом на 24.03.2022 відповідачем сума позики не повернута. За таких підстав представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 400000 грн. Разом з позовом представник позивача подав заяву про забезпечення позову, яку задоволено ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18.07.2022 та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 0522686800:02:000:0188, площею 1,9907 га, що знаходиться на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області та належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 25.07.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву, призначено підготовче засідання. 10.08.2022 від представника відповідача адвоката Країла С.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позов не визнав у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення. Відзив мотивовано тим, що викладені в позовній заяві факти не відповідають дійсності, оскільки рукописний текст в розписці про отримання суми позики вчинено не [PERSON] , а іншою особою та грошові кошти в сумі 400000 грн. відповідач не отримувала. За вказаних обставин договір позики не може вважатись укладеним, а тому позов є безпідставним та не підлягає задоволенню. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2022 за клопотанням представника відповідача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження до отримання висновку експерта. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 30.01.2023 поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням висновку експерта № 7308/7309/22-21 від 20.01.2023 та призначено підготовче засідання. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 22.03.2023. 22.03.2023 у судовому засіданні представник позивача адвокат Варцаба С.А. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в позові. Додатково зазначив, що закон не вимагає того, щоб текст розписки був написаний власноручно позичальником, а особистий підпис [PERSON] в розписці є доказом на підтвердження як укладення договору позики, так і отримання відповідачем позики від [PERSON] в сумі 400000 грн. 22.03.2023 у судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову, пояснила, що [PERSON] вона особисто ніколи не бачила. Приблизно у січні 2022 року вона спілкувалась з водієм позивача [PERSON] , який привіз її до будівлі, де юрист підприємства «Прогрес» передав кошти її сину в сумі 112000 грн., які вона вважала платою за продаж своєї земельної ділянки. Відповідач також вказала, що незнайомою жінкою їй були надані на підпис якісь папери, які вона не читала та підписувала, вважаючи, що укладає договір купівлі-продажу земельної ділянки. Також відповідач вказала, що писала розписку про отримання нею саме 112000 грн. за продаж земельної ділянки. Додатково до пояснень [PERSON] представник відповідача зазначив, що відповідач є людиною похилого віку, вважала, що укладає з позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки за 112000 грн. При цьому грошові кошти [PERSON] відповідачу не передавались. Також представник відповідача наголошував на тому, що текст розписки написано не власноручно відповідачем, а наявність її підпису на розписці пояснюється тим, що відповідач підписувала документи, не читаючи їх, оскільки вважала, що продає земельну ділянку. Вказане, на думку представника відповідача, свідчить про те, що договір позики між сторонами не укладався, а укладався договір купівлі-продажу земельної ділянки, відтак не має підстав для задоволення позову. Також представник вказував на те, що за правовою природою укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу земельної ділянки, а також, що відповідач грошові кошти в сумі 400000 грн. від позивача не отримувала. При цьому, на думку представника відповідача факт неотримання [PERSON] позики в сумі 400000 грн. підтверджується показами [PERSON] та висновком експерта, згідно якого текст розписки виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Заслухавшипояснення відповідача, представників сторін, показання відповідача в якості свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку. Частина 1 ст. 84 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, саме власноручний підпис сторони (сторін) договору є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору. Наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. При цьому закон не вимагає власноручного написання боржником самого тексту договору. Вказане спростовує посилання представника відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позову на те, що текст розписки написаний не власноручно відповідачем, а іншою особою. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Суд встановив, що 12.01.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики (далі - Договір), за умовами якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 400000 грн., а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Згідно п. 2.1 Договору строк надання позики становить тридцять днів з моменту реальної передачі всієї грошової суми. (а.с. 4). Також, п. 6.1 визначено, що цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і являється дійсним до моменту його остаточного виконання, однак, в будь-якому випадку до 21.02.2022. 19.01.2022 [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 400000 грн. та зобов`язалась їх повернути в строк, зазначений в Договорі. Вказане підтверджується оригіналом розписки (а.с. 84). Згідно висновку експерта № 738/7309/22-21 від 20.01.2023 рукописний текст « [PERSON] » та підпис у розписці про отримання позики в сумі 400000 грн. від 19 січня 2022 року, наданої [PERSON] від імені [PERSON] , - виконані самою [PERSON] . Рукописний текст у розписці про отримання позики в сумі 400000 грн. від 19 січня 2022 року, наданою [PERSON] від імені [PERSON] , що починається зі слів «м. Могилів-Подільсь. «19» січня 2022 р.»…» та закінчуючи словами «… «19» січня 2022 г.»…», - виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 100-104). За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Наданий суду висновок експерта № 738/7309/22-21 від 20.01.2023 відповідає вказаним вимогам закону, а тому суд приходить до висновку про його належність та допустимість як доказу щодо предмета доказування у даній справі. За таких підстав суд вважає, що висновком експерта № 738/7309/22-21 від 20.01.2023 підтверджено факт підписання відповідачем розписки про отримання від [PERSON] у борг суми в розмірі 400000 грн. (а.с. 100-104). З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що із розписки від 19.01.2022 вбачається як сам факт отримання відповідачем в борг від позивача грошової суми у розмірі 400000 грн., так і дати її отримання. За таких обставин, зазначена розписка є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, а наявність у позивача оригіналу боргової розписки, яка долучена до матеріалів справи (а.с. 84), є належним та допустимим доказом як факту укладення договору та змісту умов договору, так і факту отримання відповідачем від позивача грошової суми у розмірі 400000 грн., а також свідчить про невиконання відповідачем умов договору а саме неповернення відповідачем позики у розмірі та в строки, передбачені договором позики від 12.01.2022. Щодо показань допитаної в судовому засіданні як свідка за правилами ст. 92 ЦПК України відповідача [PERSON] суд зазначає таке. Відповідач дала суду покази про те, що [PERSON] вона не знає, грошові кошти у сумі 400000 грн. від нього не отримувала та в договірні відносини з останнім не вступала. Також свідок зазначила, що вона продала позивачу належну їй земельну ділянку та отримала за неї грошові кошти в сумі 112000 грн. Вказані грошові кошти передавались її сину юристом підприємства «Прогрес». При цьому вона підписувала не читаючи якісь папери. Також свідок зазначила, що на даний час земельної ділянки в неї у власності не має. Як вбачається з витягу з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованого 17.02.2022 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 1,9907 га з кадастровим номером 0522686800:02:000:0188, розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с. 13-14). При цьому доказів на підтвердження відчуження [PERSON] належної їй на праві власності земельної ділянки та переходу права власності на неї до [PERSON] відповідачем та її представником суду не надано. Крім того, згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином свідчення [PERSON] не є доказом, які спростовують факт отримання нею позики в сумі 400000 грн., а тому суд їх відхиляє. При цьому відповідачем та її представником не надано будь-яких інших доказів на спростування отримання відповідачем коштів у сумі 400000 грн. або отримання їх в меншій сумі, як стверджує [PERSON] , а саме в розмірі 112000 грн. начебто як за договором купівлі-продажу земельної ділянки. Матеріали справи також не місять доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] написала розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, [PERSON] , заперечуючи передачу їй грошових коштів за договором позики, не була позбавлена можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористалась Крім того, [PERSON] не зверталась до [PERSON] з вимогою про повернення їй боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також договір позики від 12.01.2022 не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами підтверджено, що 12.01.2022 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 400000 грн, які зобов`язалась повернути не пізніше 21.02.2022. Згідно розписки від 19.01.2022 [PERSON] отримала вказані грошові кошти та зобов`язалась повернути їх в строк, заначений в Договорі. Проте, станом на момент розгляду справи відповідач свій обов`язок по поверненню грошових коштів не виконала. За таких підстав суд приходить до висновку, що у [PERSON] виникло право звернення до суду за захистом порушених прав та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики та таке право підлягає судовому захисту, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3200 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 396,96 грн., який відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також представник позивача в позовній заяві визначив, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 45000 грн. Враховуючи, що представник позивача зробив заяву щодо подання доказів для встановлення розміру судових витрат, суд відповідно до ч. 8 ст. 141, ч. 7 ст. 265 ЦПК України вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Outcome: approved