Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 05.12.2017 року до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 150 000,00 грн. Враховуючи те, що він добре знав [PERSON] і на той час у нього була така сума грошових коштів, він погодився позичити йому 150 000,00 грн. за умови повернення йому зазначеної суми до 25.12.2018 року, саме на цих умовах вони уклали усний договір позики. На підтвердження передачі грошових коштів за цим договором відповідач власноруч в присутності двох свідків написав йому розписку і отримав грошові кошти. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути йому грошові кошти, однак відповідач грошові кошти йому не повернув, що змусило його звернутися до суду за захистом його порушеного права. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь кошти у сумі 150 000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2019 року для розгляду даної справи була визначена суддя Женеску Е.В., якою ухвалою від 10.05.2019 року відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2019 року, ухваленим у даній справі, були задоволені позовні вимоги позивача, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 150 000,00 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2019 року за заявою [PERSON] скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2019 року, ухвалене у даній цивільній справі, визначено про розгляд справи за правилам спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 28.02.2020 року № 94 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 03.03.2020 року прийняв справу до свого провадження та призначив проведення підготовчого засідання. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 24.07.2020 року № 241 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Яковлев Д.О., який ухвалою від 27.07.2020 року прийняв справу до свого провадження та призначив проведення підготовчого засідання. У відповідності до Розпорядження керівника апарату суду від 27.04.2021 року № 206 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2021 року для розгляду даної справи була визначена суддя Лукінова К.С., яка ухвалою від 13.05.2021 року прийняла справу до свого провадження, призначила справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.07.2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, в якому [PERSON] просив витребувати у [PERSON] оригінал Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; зобов`язати повернути [PERSON] оригінал трудової книжки, визнати недійсним договір позики від 05.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи, учасником бойових дій, 22 травня 2017 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Автотранссервіс», код 30548889, на посаду водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення), засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є [PERSON] 30 вересня 2017 року він потратив у дорожньо-транспорту пригоду, в наслідок якої автомобілю Mercеdes-Benz 0345, державний знак [NUMBER] , були нанесені пошкодження, був складений протокол про адміністративне правопорушення, після цього відносно нього було судове засідання у справі № 200/17683/17, з 30.09.2017 по 31.10.2017 року він перебував на лікарняному. На початку листопада він прийшов на роботу, де він, інженер безпеки руху ТОВ «Автотранссервіс» та позивач домовились про те, що він буде погашати грошові кошти за ремонт машини із заробітної плати та його запевнили, що будуть викликати на роботу. Місяць йому ніхто не дзвонив і на роботу не викликав. Коли він в грудні прийшов на роботу та пояснив, що бажає працювати та погашати грошові кошти за ремонт машини, інженер безпеки руху ТОВ «Автотранссервіс» [PERSON] та позивач запропонували йому оформити боргову розписку, [PERSON] приніс зразок розписки, запропонував йому написати таку ж, вони запевнили його, що ця розписка для внутрішнього користування. Оскільки він був у службовій залежності, одразу грошових коштів у нього на ремонт автомобіля не було, він вирішив написати цю розписку. Вони домовились, що він із заробітної плати буде щомісячно виплачувати певну суму грошових коштів в рахунок погашення коштів за ремонт автомобіля, а також домовились провести оцінку пошкоджень автомобіля. Йому надали лист з вимогою з`явитися для проведення оцінки пошкоджень автомобіля, однак, коли він з`явився на вказану в листі адресу для проведення оцінки, окрім нього там нікого не було, оцінка пошкоджень автомобіля проведена не була. В подальшому він ще певний час очікував, що його викличуть на роботу, а в квітні 2018 року йому запропонували звільнитися з роботи, для цього надали обхідний лист, однак звільнитися він не може, оскільки йому не підписують обхідний лист та не повертають трудову книжку. Фактично передачі грошових коштів не було, а вони з позивачем домовились, що грошові кошти за ремонт автомобіля він буде повертати частинами, коштами, вирахованими із заробітної плати. [PERSON] зазначає, що наявність розписки це не договір позики, а укладення договору під впливом тяжкої для нього обставини та розписка, складена на вкрай невигідних для нього умовах, він перебував у службовій залежності від позивача. Таким чином, воля сторін не була спрямована на укладення договору позики, тобто, сторони, укладаючи розписку, знали заздалегідь, що договір не буде виконаний, таким чином цей договір є фіктивним, тому він просить визнати його недійсним. 20.07.2021 року до суду від [PERSON] надійшов Відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він просив відмовити у задоволення позову. 03.08.2021 року до суду надійшов Відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на недоведеність позовних вимог [PERSON] 23.11.2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява (уточнена) [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, в якому [PERSON] з підстав, зазначених у вищевказаній своїй первісній зустрічній позовній заяві, посилаючись на фіктивність договору позики, просить визнати недійсним договір позики від 05.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 28.03.2022 року № 164 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2022 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою від 28.03.2022 року справа прийнята суддею до провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 05.10.2022 року прийнято до спільного розгляду зустрічним позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою суду від 05.10.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові, зустрічні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. В подальшому у наданій суду 14.03.2023 року заяві представник [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала та просила задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити. Просила розглянути цивільну справу у відсутності позивача та його представника. У наданій суду 14.03.2023 року заяві представник [PERSON] просила суд розгляд справи проводити за її відсутності та без фіксації процесу, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом в судовому засіданні 14.03.2023 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, відповідно до розписки від 05.12.2017 року [PERSON] , [INFO] , взяв у борг у [PERSON] суму в гривнях в розмірі 150 000 грн. та зобов`язався повернути взяту суму в строк до 25.12.2018 року. Посилаючись на невиконання [PERSON] у вказаний в розписці строк своїх зобов`язань за договором позики, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 150 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 05.12.2017 року до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 150 000,00 грн. Враховуючи те, що він добре знав [PERSON] і на той час у нього була така сума грошових коштів, він погодився позичити йому свої грошові кошти у сумі 150 000,00 грн. за умови повернення йому зазначеної суми до 25.12.2018 року, саме на цих умовах вони уклали усний договір позики. На підтвердження передачі грошових коштів за цим договором відповідач власноруч в присутності двох свідків написав йому розписку і отримав грошові кошти. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути йому грошові кошти, однак відповідач грошові кошти йому не повернув, що змусило його звернутися до суду за захистом його порушеного права. На підтвердження доводів позивача [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення свідок [PERSON] , який пояснив, що він працює начальником охорони у ТОВ «Автотранссервіс» і був присутній в кабінеті на їх підприємстві 05.12.2017 року та бачив грошові купюри на столі у файлі і як [PERSON] в присутності [PERSON] та інших працівників рахував їх. Про написану ним розписку йому відомо, проте він її не читав. Також йому відомо, що раніше за вказане [PERSON] , працюючи водієм на даному підприємстві, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та розбив автомобіль підприємства та збирався його поновлювати. У наданій суду зустрічній позовній заяві [PERSON] , пред`являючи позов до [PERSON] , просить визнати недійсним договір позики від 05.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що він є фіктивним, оскільки при його укладенні воля його сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Позов обгрунтовує тим, що він 22 травня 2017 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Автотранссервіс» на посаду водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення), засновником якого та кінцевим бенефіціарним власником є [PERSON] 30 вересня 2017 року він потратив у дорожно-транспорту пригоду, в наслідок якої автомобілю Mercеdes-Benz 0345, державний знак [NUMBER] , були нанесені пошкодження, був складений протокол про адміністративне правопорушення, він був визнаний винним у вказаній ДТП. На початку листопада, перебуваючи на роботі, він, інженер безпеки руху ТОВ «Автотранссервіс» та позивач домовились про те, що він буде погашати грошові кошти за ремонт машини із заробітної плати та його запевнили, що будуть викликати на роботу. Місяць йому ніхто не дзвонив і на роботу не викликав, коли він в грудні прийшов на роботу та пояснив, що бажає працювати та погашати грошові кошти за ремонт машини, інженер безпеки руху товариства [PERSON] та позивач запропонували йому оформити боргову розписку, [PERSON] приніс зразок розписки, запропонував йому написати таку ж, вони запевнили його, що ця розписка для внутрішнього користування. Оскільки він був у службовій залежності, одразу грошових коштів у нього на ремонт не було, він вирішив написати цю розписку. Вони домовились, що він із заробітної плати буде щомісячно виплачувати певну суму грошових коштів в рахунок погашення за ремонт автомобіля, а також домовились провести оцінку пошкоджень автомобіля. Йому надали лист з вимогою з`явитися для проведення оцінки пошкоджень автомобіля, однак, коли він з`явився на вказану в листі адресу для проведення оцінки, окрім нього там нікого не було, оцінка пошкоджень автомобіля проведена не була. В подальшому він ще певний час очікував, що його викличуть на роботу, а в квітні 2018 року йому запропонували звільнитися з роботи. Вказує на те, що фактично передачі грошових коштів йому не було, а вони з позивачем домовились, що грошові кошти за ремонт автомобіля він буде повертати частинами, коштами, вирахованими із його заробітної плати. [PERSON] зазначає, що наявність розписки це не договір позики, а укладення договору під впливом тяжкої для нього обставини та розписка, складена на вкрай невигідних для нього умовах, він перебував у службовій залежності від позивача; воля сторін не була спрямована на укладення договору позики, тобто, сторони, укладаючи розписку, знали заздалегідь, що договір не буде виконаний, таким чином цей договір є фіктивним. Таким чином, вбачається, що за змістом розписки від 05.12.2017 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 150 000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 25.12.2018 року. Проте в наданому суду зустрічному позові [PERSON] заперечує отримання від [PERSON] грошових коштів в борг, посилаючись на фіктивність договору позики. Та обставина, що вказана розписка написана власноруч [PERSON] не заперечувалась ним та його представником в ході судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є добросовісність учасників цивільних правовідносин. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ст. 205 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від виконання зобов"язань не допускається. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21). З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22). Згідно до положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ст. 216 ЦК України). Як вказано вище, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Статтею 234 ЦК України передбачено, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Аналіз Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», свідчить про те, що незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У п. 3.11 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним, а отже належить до оспорюваних. Тому до набрання законної сили рішенням суду про визнання певного правочину недійсним як фіктивного, такий правочин вважатиметься дійсним у силу презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України. Щодо ознак фіктивного правочину у постанові ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 зазначено наступне: «…У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном…». Крім того, у Постанові ВСУ від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 вказано, що «…ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки…». Як зазначено вище, обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, [PERSON] у зустрічному позові та його представник в судовому засіданні посилалися на положення ст. 234 ЦК України та стверджували про те, що договір позики від 05.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним, оскільки при його укладенні воля його сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. [PERSON] вказує на те, що 30 вересня 2017 року він, працюючи водієм у ТОВ «Автотранссервіс», з його ж вини потратив у дорожньо-транспорту пригоду, в наслідок якої автомобілю Mercеdes-Benz 0345, державний знак [NUMBER] , були нанесені пошкодження. На пропозицію інженера безпеки руху зазначеного товариства та [PERSON] , який є засновником зазначеного ТОВ, він 05.12.2017 року написав розписку про те, що отримав у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 150 000 грн., які за домовленістю між ними буде поступово погашати шляхом здійснення щомісячних відрахувань з його заробітної плати. Грошові кошти в борг у вказаній сумі він від [PERSON] не отримував, тому цей договір є фіктивним. В судовому засіданні встановлено, що дійсно, на підставі наказу № 311-к від 22 травня 2017 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Автотранссервіс» на посаду водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення) з 22.05.2017 року з окладом згідно штатного розпису. На підставі наказу № 286-к від 16.04.2018 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вбачається, що під час роботи на посаді, а саме 30 вересня 2017 року, [PERSON] потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, в наслідок якої автомобіль під его керуванням марки Mercеdes-Benz 0345, державний знак [NUMBER] , був пошкоджений, відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Суд вважає, що [PERSON] , який заперечує одержання від [PERSON] за вказаною розпискою грошових коштів та вказує на те, що вказаний договір позики є фіктивним, не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів таким твердженням. [PERSON] не доведено обставини стосовно непередання йому грошових коштів за вказаною розпискою та не надано ніяких доказів тому, що вказаний договір позики від 05.12.2017 року є фіктивним та вчиненим його учасниками умисно та без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. [PERSON] не доведено, що всі учасники цього правочину не мали наміру створити обумовлені цим правочином правові наслідки на момент його вчинення та мали свідомий намір невиконання зобов`язань за цим договором; а також на приховування справжніх намірів учасників правочину, хоча обов`язок доведення цих обставин, притаманним фіктивному правочину, покладено чинним законодавством саме на нього як на позивача по зустрічному позову, який вимагає визнання цього правочину недійсним. Також, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано доказів того, що його участь у вказаній дорожньо-транспортній пригоді має відношення до складання ним вищевказаної боргової розписки від 05.12.2017 року, не надано доказів характеру пошкоджень вказаного автомобіля марки Mercеdes-Benz 0345, державний знак [NUMBER] , у зазначеній ДТП і чи взагалі чи потребував цей автомобіль ремонту. Крім того, [PERSON] не надано ніяких доказів тому, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Mercеdes-Benz 0345, державний знак [NUMBER] , який був пошкоджений у вказаній ДТП, складає саме 150 000 грн., тобто таку ж суму, яка вказана як сума боргу, отриманого ним у борг у [PERSON] згідно змісту вищевказаної боргової розписки. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні на підставі досліджених доказів установлено, що [PERSON] склав розписку від 05.12.2017 року, зміст якої свідчить про одержання ним від [PERSON] в борг грошових коштів в сумі 150 000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 25.12.2018 року, суд дійшов висновку про те, що між сторонами існували договірні правовідносини, що виникли з укладеного між ними договору позики, що не спростовано відповідачем по первісному позову [PERSON] . За встановлених обставин суд критично оцінює доводи [PERSON] щодо безгрошовості укладеного договору позики, та про те, що грошові кошти за вказаною борговою розпискою йому [PERSON] в позику не надавались, оскільки це спростовується матеріалами справи, а докази протилежного ним суду не надані. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягають задоволенню із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 150 000,00 гривень. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд вважає такими, що не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1500,00 грн., а судові витрати за подання зустрічного позову слід віднести за рахунок [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved