Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

18.11.2022 року [PERSON] , [PERSON] в особі представника - адвоката Степанової Н.Г. звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять визнати право власності за кожним на частку будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтований таким. [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] . За життя [PERSON] належала частка будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором № 1895 купівлі-продажу від 10.03.1995 року, укладеним на Універсальній біржі «Хортиця» та зареєстрованим Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 13.03.1995 року в реєстровій книзі № 216 за реєстровим № 35886. Для оформлення своїх спадкових прав 26.07.2021 року позивачі звернулись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті батька, у зв`язку із чим нотаріусом було заведено спадкову справу № 54/2021. 06.12.2021 року позивачі звернулись до приватного нотаріуса Мельник О.Г. із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, але постановою від 06.12.2021 року № 641/02-31 нотаріус відмовила у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на недійсність договору купівлі-продажу від 10.03.1995 року, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР 1963 року, а саме відсутнє нотаріальне посвідчення договору. Оскільки батько позивачів помер, а Універсальна біржа «Хортиця» на теперішній час відсутня у ЕДРПОУ, то усунути вказаний недолік не можливо. Таким чином, оформити свої спадкові права у нотаріуса позивачі можливості не мають, хоча на час смерті батька були неповнолітніми, тому відповідно до положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину. На момент смерті [PERSON] перебував у шлюбі із відповідачем [PERSON] , яка не прийняла спадщину. Тому позивачі змушені звернутись до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 21.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження і з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочати підготовче провадження у справі, призначено підготовче засідання. Відзив на позовну заяву відповідач [PERSON] не надала. 13.12.2022 року на виконання вимог ухвали суду від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. до суду надійшла копія спадкової справи № 54/2021 (а.с. 44-112). 06.02.2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачі та їх представник - адвокат Степанова Н.Г. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, до суду надали заяви, в яких позов підтримують повність, просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала заяву, в якій зазначила, що позов визнає повністю, просить розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи - Універсальної біржі «Хортиця» до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причина його неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції серії [NUMBER] від 11.03.2014 року (а.с. 9). Батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у свідоцтвах про народження зазначений [PERSON] (а.с. 10, 14). [PERSON] належала частка будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором № 1895 купівлі-продажу від 10.03.1995 року, укладеним на Універсальній біржі «Хортиця» та зареєстрованим Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 13.03.1995 року в реєстровій книзі № 216 за реєстровим № 35886 (а.с. 18-19). Після смерті [PERSON] на підставі заяв [PERSON] та [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. було заведено спадкову справу № 54/2021, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65737571 від 26.07.2021 року (а.с. 20-21). 06.12.2021 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. винесла постанову № 641/02-31, якою відмовила у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на недійсність Договору купівлі-продажу від 10.03.1995 року, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР 1963 року, а саме відсутнє нотаріальне посвідчення договору. Для подальшого вирішення цього питання позивачам рекомендовано звернутися до суду (а.с. 23-24). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Як визначено ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Положеннями ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до розділу 10, п. 4, п. п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України), та є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В постанові Верховний Суд України від 04.04.2011 року (справа № 3-18гс 11) роз`яснено, що згідно з вимогами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Аналогічні роз`яснення містяться і в пункті 37 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5. З матеріалів справи вбачається, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1895 від 10.03.1995 року, згідно з яким [PERSON] (спадкодавець) став власником частини будинку за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця» на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», без нотаріального засвідчення. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Оскільки Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1895 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , був укладений 10.03.1995 року, тобто до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно зі ст. 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. За загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Тож, відповідно до ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІ1 «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню, (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»). Тобто,чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено що, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до діючого на даний час законодавства, саме ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що Договір купівлі-продажу частини будинку за адресою: [ADDRESS] від 10.03.1995 року, був укладений до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, він був зареєстрований на Універсальній біржі «Хортиця», а також Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 13.03.1995 року, в реєстровій книзі № 216 за реєстровим № 35886, норми діючого на той час Закону України «Про товарну біржу» не вимагали його нотаріального засвідчення та іншої державної реєстрації ніж в МБТІ, тому набуття [PERSON] права власності на частину вказаного вище будинку є правомірним. Також, в судовому засіданні з матеріалів спадкової справи № 54/2021 було встановлено, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулися лише позивачі у справі. Відповідач - [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не зверталась, крім того, проти позову не заперечувала. Оскільки приватним нотаріусом було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка належала їх батькові [PERSON] , померлому [INFO] , в зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 10.03.1995 року, а також враховуючи те, що такий договір на момент його укладення не потребував нотаріального посвідчення та іншої державної реєстрації ніж в МБТІ, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання права власності в порядку спадкування. Оскільки позивачі у позовній заяві не вимагали відшкодування судових витрат, понесених ними по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved