Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою і просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 11918,69 грн., мотивуючи тим, що в період з 02.06.2020 року по 27.04.2022 року перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством «Автомагістраль», а саме: працював дорожнім робітником 3-розряду. На підставі наказу керівника підприємства від 27.04.2022 року №140 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. В день його звільнення з роботи ПП «Автомагістраль» і до даного часу не провело з ним повного розрахунку та не виплатило всієї суми заробітної плати, що належить йому від підприємства. Станом на даний час заборгованість ПП «Автомагістраль» по заробітній платі перед ним складає 11918,69 грн. про що свідчить довідка ПП «Автомагістраль» за №883 від 23.12.2022 року. Вказана сума обрахована з врахуванням утриманих з нарахованої йому заробітної плати податків та інших обов`язкових платежів. Зазначене стверджується його трудовою книжкою, листом ПП «Автомагістраль» від 26.12.2022 року №894 та довідкою ПП «Автомагістраль» за №883 від 23.12.2022 року. Звертався до відповідача про виплату заробітної плати, але до сьогоднішнього дня так і не виплачена заробітна плата, а тому звернувся до суду про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року відкрите спрощене провадження у даній справі, і в цей день ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу була направлена копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. Ухвала суду та копія позовної заяви з додатками відповідачу були вручені належним чином. У відзиві на позовну заяву представник відповідача не заперечуючи існуючу заборгованність із виплати заробітної плати позивачу, просить відхилити позовні вимоги у повному обсязі у зв`язку з безпідставністю та необгрунтованістю, посилаючись на форс-мажорні обставини у зв`язку із військовим вторгненням на територію України та понесенням підприємством матеріальних збитків, просив застосувати строк позовної давності, оскільки з позовними вимогами позивач звернувся до суду із пропущенням встановленого законодавством строку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги визнав з підстав викладених в позові, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених в відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач у період з 02.06.2020 року по 27.04.2022 року працював у відповідача дорожнім робітником 3-го розряду, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.5-9). При звільненні позивача, відповідач з ним не розрахувався і має заборгованість по заробітній платі згідно довідки ПП «Автомагістраль» №883 від 23.12.2022 року (а.с.12). Визначаючи розмір належної до стягнення суми заборгованості по заробітній платі суд бере до уваги довідку ПП «Автомагістраль» №883 від 23.12.2022 року і приходить до висновку, що відповідач на час розгляду справи в суді має заборгованість із заробітної плати перед позивачем в сумі 11918,69 грн. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України « Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. В інших рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 протоколу до Конвенції. Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто, має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З врахуванням положень ст.47 КЗпП України, не можуть бути покладені в основу рішення по справі посилання відповідача на відсутність спору між сторонами та відповідно не можуть вони бути і підставою для закриття провадження по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗоТ України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (в редакції станом на момент звернення з позовною заявою). Відтак строк звернення до суду за захистом права - строк позовної давності у даному випадку не застосовується. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці». У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Таким чином, не виплачуючи заборговану позивачеві заробітну плату, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмежив право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач належного розрахунку з позивачем в строки передбачені ст.47, 116 КЗпП України не провів, тому підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 11918,69 грн. заборгованості по заробітній платі і строки позовної давності у данному випадку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не застосовуються. Тому, позов в цій частині підлягає задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача 11918,69 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати. Відповідно до вимог ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України „ Про судовий збір . На підставі ст.ст. 94,95,97,115 КЗпП,

Outcome: approved