Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

24.05.2021 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] в особі представника [PERSON] з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.11.2020 року майно [PERSON] було зухвало знищено, що стало підставою для звернення до відділу поліції, однак його заяву до ЄРДР внесено не було. Після чого він звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого. У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває справа №638/16144/20, однак суд не проводить судові засідання з листопада 2020 року, і станом на момент звернення до суду скаргу не розглянуто. Вважає, що така бездіяльність з боку органів поліції та суду завдала йому моральних страждань на загальну суму 1 000 000 грн. Клопотав суд про проведення засідання в режимі відеконференції з ним чи з його представником. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, суд здійснив спроби вийти на відео конференцію, однак ані представник ані сам позивач не перебували в мережі в час судового засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач в особі Державної казначейської служби проти задоволення позовних вимог заперечував, свої заперечення виклав у відзиві на позовну заяву від 16.09.2021 року. Клопотав суд про слухання справи за відсутності представника відповідача. У відзиві на позовну заяву Державна казначейська служба зазначила, що вона є неналежним відповідачем по справі, з огляду на те, що вона лише орган, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Позивач фактично оскаржує дії/бездіяльність органу поліції та суду, а тому вони є належними відповідачами у даній справі. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова зі скаргою на бездіяльність слідчого, прокурора на невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Вказує, що станом на момент подачі позову його скарга все ще не розглянута. З інформації, яка наявна в загальному доступі з Єдиного реєстру судових рішень та з сайту судової влади, встановлено, що скарга [PERSON] в особі представника [PERSON] на бездіяльність слідчого, прокурора на невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (справа №638/16144/20), перебуває у Дзержинському районному суді м. Харкова у провадженні судді Шишкіна О.В. з 24.11.2020 року, та станом на момент розгляду справи по суті не розглянута, наступне судове засідання призначено на 13.06.2023 року. Одночасно, судом встановлено, що відповідач - Державна казначейська служба України жодним чином не порушила права позивача. Відповідно до висновку, що міститься в Постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року п справі №199/6713/14-ц, стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати видповідних коштів. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у справі №202/6457/16-ц від 28.11.2018 року, «зплучивши до участі у справі лише Казначейство, яке є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету і не залучивши орган, дії якого, за твердженням позивача, призвели до завдання їй шкоди, суди допустили неповноту зясування обставин у справі, не встановили всіх фактичних обставин справи, які мають значення для визначення розміру шкоди. Казначейство таких дій відносно позивача не вчиняла, тому й надати пояснення з приводу обставин викладених у позові об`єктивно не могла. Суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач та його представник помилково визначили Казначейство належним відповідачем по справі, адже воно не несе відповідальності за шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадку вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладання адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У разі відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування такої шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими і службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed