Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

У січні 2023 р. акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі також - АТ КБ «Приватбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про стягнення процентів від суми кредиту на рівні облікової ставки НБУ за період з 31.01.2020 по 30.06.2021 в розмірі 21 608,97грн. Вимоги позову обґрунтовані такими обставинами. [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву від 05.09.2017, згідно якої отримав у користування кредит в розмірі 200 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконав умови договору щодо повернення використаного кредитного ліміту та сплати відсотків за користування кредитним лімітом, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням суду від 03.11.2022 було стягнуто тіло кредиту, а у стягненні інших нарахувань відмовлено. Водночас згідно з правовими позиціями Верховного Суду банк має право на стягнення процентів за користування кредитом та інших сум за прострочення виконання зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України. Ухвалою від 01.02.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Отже ураховуючи, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання ним у встановлений судом строк відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами відповідно до положень частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 05.09.2017 позичальник [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якої отримав кредит на картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту. У зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором терміни у листопаді 2021 р. банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 20.10.2021, в загальному розмірі 322 342,89 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 201 746,49 грн; заборгованість по процентах за користування кредитом - 120 596,40 грн (цивільна справа № 753/23080/21). Рішенням суду від 03.11.2022 позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково - стягнуто з [PERSON] заборгованість за тілом кредиту в розмірі 201 746,49 грн, а у стягненні процентів за користування кредитом відмовлено. Ухвалюючи вказане рішення суд виходив з того, що надані позивачем документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування, зокрема, розміру процентів за користування кредитом, а відтак не доведено право вимагати їх сплати. Це рішення ніким не оскаржувалось і набрало законної сили. Судом установлено, що у вже розглянутій справі розрахунок вимог позивача до відповідача про сплату процентів за користування кредитом був здійснений на підставі стандартних форм банку (Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів) як складових кредитного договору приєднання та із застосуванням передбачених цим договором процентних ставок. Предметом даного позову є вимога про стягнення процентів за той же період, що і у пов`язаній справі, проте розмір процентів банк визначив на рівні облікової ставки Національного банку України. Правовою підставою своїх вимог позивач зазначає частину першу статті 1048 ЦК України. За приписами цієї норми, яка поширюється на правовідносини позики та застосовується також і до відносин за кредитним договором (частина друга статті 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Однією з основних засад судочинства в Україні є обов`язковість рішень суду (пункт 9 частини третьої статті 129 Конституції України, частина перша статті 18 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційність обставин, встановлених рішенням суду, що набрало законної сили, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до положень статей 2, 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується засадою верховенства права, одним з основоположних аспектів якої є принцип правової (юридичної) визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Таке розуміння принципу правової визначеності випливає з практики Європейського суду з прав людини та використовується національними судами. За змістом принципів справедливості, добросовісності та розумності в цивільному законодавстві, засади яких закріплені статтями 3, 13 ЦК України, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як роз`яснив Верховний Суд, принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Об`єднаної палати КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17). За обставинами справи установлено, що до подання цього позову кредитодавець реалізував належне йому право на судовий захист свого порушеного права у спірних правовідносинах, при цьому у пов`язаній справі банк на власний розсуд визначив стратегію свого захисту, відповідно до якої сформував зміст і обсяг своїх позовних вимог, заявивши до відповідача вимогу про сплату процентів у розмірі, встановленому договором, проте у задоволенні позову в цій частині суд відмовив з підстав недоведеності вимог. З наведеного слідує, що дії позивача по пред`явленню у цій справі тієї ж самої вимоги про стягнення процентів, хоча і розрахованих за іншою формулою, фактично спрямовані на перегляд чинного рішення суду у непередбачений законом спосіб, а відтак повторне вирішення таких вимог буде суперечити принципу правової визначеності як елементу засади верховенства права. Заявлені у цій справі вимоги та їх обґрунтування суперечать змісту та обґрунтуванню позовних вимог у вже розглянутій справі, що свідчить про невідповідність дій позивача такій фундаментальній засаді цивільного права як добросовісність, порушення якої відповідно до положень частини третьої статті 16 ЦК України може бути самостійною підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу. На обґрунтування правомірності заявлених вимог позивач послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17,відповідно до якої банк має право на стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України. Водночас дослідженням вказаного судового рішення установлено, що висновок суду був сформульований за принципово інших обставин, які не співвідносяться з обставинами цієї справи, а тому не є релевантним для неї. Отже за результатами оцінки установлених при розгляді цієї справи фактів і обставин та вищенаведених законодавчих положень суд дійшов висновку про незаконність заявлених позивачем вимог, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed