Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

[PERSON] 20.09.2021 звернувся до Комінтернівського районного суду м.Харкова з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] суму у розмірі 330143,87 грн. матеріальних збитків та 100 000,00 грн. моральних збитків, судові витрати покласти на відповідача. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що [PERSON] є набувачем нерухомого майна за правочином, який був визнаний в судовому порядку фіктивним, здійснила його відчуження та безпідставно отримала грошові кошти. При цьому, вказане нерухоме майно до укладення фіктивного правочину належало боржникові позивача, який був батьком відповідача, і на момент винесення судом рішення про недійсність угоди помер. Вказує, що укладення фіктивної угоди та подальше відчуження відповідачем нерухомого майна, позбавило позивача можливості звернути стягнення на вказане нерухоме майно для задоволення власних кредиторських вимог, та відповідно завдало збитків у розмірі невиконаного зобов?язання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.09.2021 року цивільну справу № 641/7052/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди передана за територіальною підсудністю на розгляд до Київського районного суду м. Харкова (а.с.54). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Лях М.Ю. від 27.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.60). 30.11.2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Верещака Н.В. надійшов Відзив на позовну заяву (а.с.69-72), відповідно до якого вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що [PERSON] не може відповідати за зобов`язаннями батька, оскільки через відсутність спадкового майна після його смерті, вона не приймала спадщину і відповідно його борги. Також вважає, що стягнення шкоди у спірних правовідносинах є неналежним способом захисту, оскільки наслідком недійсності угоди є двостороння реституція. Ще одним альтернативним способом захисту прав позивача вважає звернення до суду з віндикаційним позовом стосовно спірного нерухомого майна. 02.02.2022 року до суду від представника позивача адвоката Стець М.Л. надійшла Інформація про виконавче провадження №57065611 (а.с.96). 18.10.2022 року на підставі протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями з підстав перебування судді Лях М.Ю. у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зазначена цивільна справа розподілена в провадження судді Колесник С.А. (а.с.105). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Колесник С.А. від 26.10.2022 року цивільну справу прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.106а). 20.12.2022 року до суду від представника позивача адвоката Стець М.Л. надійшло клопотання про долучення доказів (а.с.133). В судовому засіданні 20.01.2023 представником відповідача суду надана інформація Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції від 11.01.2023 (а.с.155-156) (а.с.155-156). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.160). У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, просив про її задоволення. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в її задоволенні. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм норми матеріального права. [PERSON] , 21.03.2014 року передав [PERSON] (батькові [PERSON] ) у борг кошти в сумі 12500,00 дол. США, строком до 21.03.2015 року (а.с.30-41). 16 грудня 2015 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області було відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, разом із позовною заявою було заявлено клопотання про забезпечення позову, заборону на відчуження будинку [ADDRESS] було накладено 8 червня 2016 року (а.с.30-41). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року, було стягнуто з [PERSON] грошові кошти у розмірі 326 875.00 грн. за борговими зобов`язаннями та 3268,87 грн. судового збору (а.с.30-41). Під час розгляду вказаної справи, 03.03.2016 року, [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] (а.с.10-13). Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №619/82/19 позов [PERSON] до [PERSON] [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку [ADDRESS] було задоволено. При цьому Верховний Суд, задовольняючи позовні вимог [PERSON] та визнаючи недійсним вказаний договір дарування дійшов висновку, що «Зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне [PERSON] , тобто всупереч інтересам позивача ( [PERSON] ), що вказує на наявність умислу обох сторін правочину ( [PERSON] та [PERSON] ) приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності [PERSON] , під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду»(а.с.30-41). З листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.01.2023 №1160/1689-26-23/15.6 вбачається, що згідно з інформацією, наданою Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 57065611 за виконавчим листом № 619/5264/15-ц від 17.08.2018, виданим Дергачівським районним судом про стягннення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 326 875,00 грн. 29.08.2018 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та направлена сторонам виконавчого провадження відповідно до положень ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно наданої відділом інформації, з моменту відкриття виконавчого провадження на депозитний рахунок відділу боржником було сплачено 8524,30 грн. 22.10.2020 до відділу надійшло повідомлення Відділу з питань виплати пенсій № 19 управління з питань виплати пенсій ГУПФУ в Харківській області, що відповідно до актового запису №11515 від 05.08.2020р. [PERSON] помер. У зв`язку з вищевикладеним, державним виконавцем відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.39,40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.155-156). Таким чином, невиконаним залишилося рішення суду в частині стягнення 318530,70 грн. (326 875,00 грн.- 8524,30 грн.= 318350,70 грн.) Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Інформаційна довідка №274921875 сформована 15.09.2021 року 12:36:57 на запит адвоката Стеця Максима Леонідовича) (а.с.43-47): 19.01.2019 року [PERSON] уклала договір позики із [PERSON] на суму у розмірі 271 800 грн., зі строком повернення 25.02.2019 року, і в забезпечення цих зобов`язань 19.02.2019 року передала в іпотеку подарований їй батьком будинок відповідно до договору іпотеки № 490 від 19 лютого 2019 року. В подальшому, [PERSON] 29.03.2019 року було звернуто стягнення на спірний будинок шляхом набуття його у власність на підставі договору іпотеки. 25.08.2020 року [PERSON] продано вказаний будинок [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №2069. [INFO] [PERSON] помер, а спадкова справа №116/2021, згідно з відповіддю Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області №619/02/14 від 12.01.2021 року, була заведена відповідно до заяви [PERSON] як кредитора, а спадкоємці із заявами про вступ у спадщину не зверталися (а.с.42). Відповідно до ч. 1, ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Згідно з положеннями п. 4 ч. 2 ст.1212 ЦК України, передбачається, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналізуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини відповідні норми матеріального права, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] без належних на то правових підстав набула майно у вигляді 271800,00 грн., отриманих нею у позику. Погашення цих боргових зобов`язань відбулося за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно, набуте нею на підставі недійсної угоди, яка була укладена нею умисно з метою уникнення звернення стягнення на це майно за зобов`язаннями її батька, тобто всупереч інтересам позивача ( [PERSON] )(що встановлено у Постанові ВС від 11 листопада 2020 року у справі №619/82/19). Через укладення відповідачкою разом зі своїм батьком договору дарування від 03.03.2016 року, [PERSON] спочатку був позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на будинок [ADDRESS] , а після смерті боржника [PERSON] , батька відповідачки, отримати задоволення своїх вимог від спадкоємців в межах вартості спадкового майна, через відсутність такого майна. Вказане призвело до виникнення у [PERSON] збитків в розмірі 318530,70 грн. нестягнутого залишку суми боргу та 3268,87 грн. судового збору, стягнутих Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року. Таким чином, суд вважає доведеним та обґрунтованим твердження позивача про заподіяння йому збитків саме діями відповідача [PERSON] . При цьому суд відхиляє позицію сторони відповідача про неналежний спосіб захисту обраний позивачем, оскільки у спірних правовідносинах двостороння реституція як наслідок недійсності договору дарування від 03.03.2016 року неможлива через смерть дарувальника [PERSON] на момент винесення Постанови ВС від 11 листопада 2020 року у справі №619/82/19, та належність на той час спірного майна особі ( [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №2069 від 25.08.2020 року), яка не була стороною недійсного правочину. А пред?явлення віндикаційного позову [PERSON] також позбавлене сенсу, оскільки вимога про повернення майна, може бути пред`явлена лише власником такого майна, яким позивач ніколи не був. Поряд з цим, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення матеріальних збитків підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] дійсно не є спадкоємцем свого батька [PERSON] , його смерть не залежала від її волі, і без укладення недійсного договору дарування, вона б мала відповідати лише в межах вартості спадкового майна, тобто в межах тієї суми, що могла бути отримана від звернення стягнення на таке майно. Враховуючи, що [PERSON] за рахунок спірного нерухомого майна отримала 271800,00 грн., суд вважає, що саме в межах цієї суми позовні вимоги до [PERSON] щодо стягнення матеріальних збитків є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, так як має пільги і компенсації, як інвалід ІІ-ї групи, та у зв?язку з частковим задоволенням позовних вимог, судові витрати у виді судового збору розподіляються між державою та відповідачем на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial