Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою у розмірі 152 680 грн. В обґрунтування вимог позову зазначено про те, що 25.06.2019 відповідач [PERSON] під розписку взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 152 680 грн. та зобов`язався повернути до 31.12.2019 в наступному порядку: до 05.08.2019 суму 50 800 грн.; до 05.10.2019 суму 50 800 грн.; до 31.12.2019 суму 51 080 грн. Відповідач в добровільному порядку ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, а тому позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. 22.05.2020 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невиконанням норм ст. 95, ч. 5 ст. 177 ЦПК України. 23.06.2020 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Від відповідача 08.12.2020 надійшов відзив, у відповідності до якого останній заперечує щодо викладеного в позові. Вказує на те, що позивачем не зазначено обставин та місця написання розписки, а також місця, де відбулась передача коштів. Зазначає, що мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , при цьому шлюб між сторонами не укладався. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2015 ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно з 02.10.2015 і до повноліття дитини. Також 14.05.2016 заочним рішенням по справі № 754/326/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, задоволено. 19.12.2016 заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва відповідача позбавлено батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . В подальшому [PERSON] подано до відділу виконавчої служби судовий наказ про стягнення аліментів, відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого документа. Відповідач вказує на те, що стороною позивача всі перелічені дії вчинено без відома відповідача, а відтак, останнього позбавлено законного права на захист своїх прав та інтересів в суді, внаслідок чого, а саме необізнаності щодо існування виконавчого провадження у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 180 000 грн. Відповідач стверджує, що з метою відновлення права виїзду за кордон на вимогу позивача відповідачем було передано останній близько 25 000 грн. та погоджено написати розписку про отримання боргу в якості гарантії сплати залишку заборгованості з аліментів. Після зазначеного позивач зверталась до державного виконавця з метою зняття обмежень у зв`язку з відсутністю грошових претензій. Відповідач посилається на те, що позивач змусила відповідача написати розписку в якості гарантії погашення в майбутньому заборгованості з аліментів без фактичної передачі коштів, а отже було укладено фіктивний правочин. 17.12.2020 в провадження судді Деснянського районного суду м. Києва Бабко В.В. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики грошових коштів за договором розписки від 05.06.2019 у розмірі 152 680 грн. 02.02.2021 від представника позивача [PERSON] - адвоката Шевченко К.М. надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження справ № 754/5259/20 та № 754/17136/20, що перебуває в провадженні судді Деснянського районного суду Бабко В.В. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 28.04.2021 постановлено об?єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою (справа №754/5259/20) та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним (справа № 754/17136/20). Відповідно до матеріалів цивільної справи № 754/17136/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійним договору позики, зокрема в обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає про те, що за розпискою від 05.06.2019 [PERSON] грошові кошти передані не були, а розписка була написана під психологічним тиском та погрозою ненадання дозволу на виїзд за кордон, враховуючи, що [PERSON] мав заборгованість зі сплати аліментів. При цьому зазначено, що [PERSON] було виплачено 25 000 грн. з метою погашення боргу по аліментах, а решту боргу було обумовлено сплатити по мірі можливостей, при цьому [PERSON] погодилась на зазначені умови за умови написання розписки аліментного боргу. При цьому, під час написання розписки свідки були відсутні, а [PERSON] змусила [PERSON] поставити підпис з пропуском вільного місця. [PERSON] вказує на те, що його запевнили про те, що спірна розписка має фіктивний та формальний характер, оскільки кошти за вказаним договором передані не були, при цьому розписка була написана з іншою метою, аніж зазначено в розписці. Також зазначає, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків. Зважаючи на викладене, [PERSON] просить визнати недійною розписку від 05.06.2019, написану від імені [PERSON] про отримання в борг від [PERSON] у сумі 152 680 грн., а також судові витрати. Відповідач [PERSON] скористалась правом на подання відзиву на позовну заяву, при цьому вважає вимоги позов необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вказує на те, що твердження позивача щодо того, що гроші за розпискою передані не були, є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Щодо факту спільної дитини у позивача та відповідача, не заперечує, як і не заперечує того, що зверталась до суду, а в подальшому і до виконавчої служби для стягнення аліментів з позивача на утримання їх спільної дитини. Також зазначає, що позивач постійно проживає в Абхазії і на територію України з`являється виключно по своїй необхідності. Про те, що у нього є заборгованість з аліментів позивачу було достеменно відомо, однак він все одно приїхав до України. Позивач звернувся до відповідача з проханням підтвердити державному виконавцю факт повного розрахунку зі сплати боргу з аліментів задля залишення території України та в подальшому ігнорування так само обов`язку утримувати власну дитину, на що отримав відмову, розуміючи, що вказане рішення позбавить дитину належних їй коштів, але [PERSON] вирішив розрахуватись, після чого було подано відповідну заяву до державного виконавця. Однак, як тільки відповідач подала дану заяву, позивач почав просити повернути або позичити йому кошти, оскільки йому необхідно виїжджати назад до Абхазії, а ці кошти йому конче необхідні та почав запевняти, що по приїзду він обов`язково розрахується з відповідачем протягом пів року, а також повідомляв, що це не його кошти і їх необхідно повернути, запропонував залишити відповідачу 25 000 грн., а решту суми виплатити до 31.12.2019 частковими платежами. Оскільки у сторін нормальні стосунки, відповідач була впевнена, що позивач знову почав цікавитись донькою, що він змінить своє відношення до утримання дитини, повірила йому та передала йому у борг під розписку 152 680 грн. При цьому відповідач вказує, що їй невідомо походження коштів, що було передано за договором. Ухвалою Деснянського районного суду від 17.08.2021 постановлено витребувати від Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 50349885. Представник позивача [PERSON] - адвокат Шевченко К.М. в судове засідання, призначене на 15.03.23, не з`явилась, просила розглядати справу за її відсутності, до суду подано письмові дебати, у відповідності до яких позов [PERSON] підтримала, просила задовольнити. Щодо об`єднаної позовної заяви [PERSON] заперечувала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Лиштва Ю.В. за позовною заявою [PERSON] (позивач за об`єднаною позовною заявою) у судове засідання 15.03.2023 не з`явився, просив розглядати за його відсутності, до суду подано письмові дебати щодо відмови у задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за розпискою та щодо задоволення позову про визнання недійсним договору позики. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 05.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (розписку) щодо передачі грошових коштів у розмірі 152 680 грн., при цьому [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 31.12.2019 в наступному порядку: 1. до 05.08.2019 - суму 50 800 грн.; 2. до 05.10.2019 - суму 50 800 грн.; 3. до 31.12.2019 - суму 51 080 грн. Зокрема вбачається, що [PERSON] вказано, що останній, будучи у здоровому розумі й твердій пам`яті, без будь-якого примусу та погроз, без впливу 05.06.2019 отримав в борг від [PERSON] - грошові кошти у сумі 152 680 грн. (а.с.27-27) В процесі розгляду справи відповідачем вказана обставина не спростовуються, проте останній заперечував щодо факту передачі грошових коштів, що зазначені в розписці, а відтак посилався на фіктивність такого правочину. Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Відповідач [PERSON] заперечує факт отримання грошових коштів від [PERSON] за спірною розпискою, посилаючись на те, що [PERSON] змусила останнього написати розписку в якості гарантії погашення в майбутньому заборгованості з аліментів без фактичної передачі коштів, а відтак, спірний правочин є фіктивним. Зокрема, у судових дебатах вказує на те, що матеріали виконавчого провадження не містять посилань та доказів, що підтверджують факт повної сплати заборгованості за аліментами, враховуючи те, що постановами державного виконавця скасовано заходи примусового виконання, а також скасовано тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. 13.10.2021 до суду від Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли матеріали виконавчого провадження № 50349885. У відповідності до розрахунку старшого державного виконавця О.Савенкової заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва № 754/14496/15 від 15.02.2016 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки, загальний розмір заборгованості станом на 01.09.2021 становить 115 218 грн. (а.с.174). При цьому, матеріали виконавчого провадження містять постанову старшого державного виконавця Шавель О.В. від 06.06.2019 про скасування заходів примусового виконання, якою встановлено, що станом на 06.06.2019 заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] погашена в повному обсязі. Також скасовано заходи примусового виконання, застосовані при примусовому виконанні виконавчого листа № 754/14495/15 від 15.02.2016. Також, у відповідності до постанови старшого державного виконавця Шавель О.В. від 06.06.2019 скасовано тимчасове обмеження щодо [PERSON] у праві виїзду з України у зв`язку зі сплатою аліментів останнім (а.с.183-184). Старшим державним виконавцем надано суду пояснення щодо відсутності заяви від 05.06.2019, відповідно до яких державний виконавець вказує на те, що 05.06.2019 на прийомі державного виконавця стягувачем [PERSON] було написано заяву про те, що станом на 05.06.2019 заборгованість боржником погашена повністю, у зв`язку з чим державним виконавцем було знято всі обтяження. При цьому зауважено, що заяву сторони виконавчого провадження мали подати до канцелярії, однак, згідно з матеріалами журналів вхідної кореспонденції вищевказана заява до канцелярії не надходила, та відповідно в матеріалах виконавчого провадження не міститься. (2 том а.с. 1) Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом cтатті 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В судовому засіданні допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , котрі надали пояснення та підтвердили факт того, що 05.06.2019 [PERSON] в приміщенні відділу виконавчої служби було передано [PERSON] грошові кошти, та укладено договір позики зазначених коштів в письмовому вигляді. Суд, дослідивши надані сторонами до матеріалів справи докази, приходить до висновку про те, що відповідачем [PERSON] в порушення умов договору розписки не виконано взятих на себе зобов`язань з повернення коштів, отриманих ним за договором в позику у строк, на умовах та в порядку, передбаченому у вищезазначеному договорі. При цьому варто зазначити про те, що посилання [PERSON] щодо нікчемності договору позики (розписки), та написання спірного договору під впливом тиску, неможливості виїхати за межі України та задля гарантії сплати аліментів [PERSON] не знаходять свого об`єктивного підтвердження в процесі розгляду справи, а також відсутні докази нікчемності такого правочину. Також, матеріали справи не містять належних доказів факту написання [PERSON] розписки під тиском, при цьому останнім не надано жодних доказів звернення до відповідних правоохоронних органів з метою захисту свого порушеного права. Зокрема, не вбачається зв`язку з написанням розписки та зняттям обмежень відносно боржника в рамках виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] аліментів. Враховуючи викладене, між сторонами дійсно виникли правовідносини щодо укладання договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням її тексту, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів відбулась. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума коштів у розмірі 152 680 грн., отриманих [PERSON] від [PERSON] за розпискою від 05.06.2019, а отже позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою підлягає задоволенню. Щодо вимог об`єднаного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч. 4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. А відтак, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно зі ст. 229 ЦК України обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Позивач при зверненні до суду з позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач за обєднаним позовом [PERSON] в обґрунтування позовних вимог про визнання договору недійсним, зокрема посилається на те, що ним грошові кошти за договором отримано не було, а розписку написано під впливом з метою в подальшому [PERSON] отримати гарантію виконання зобов`язань зі сплати аліментів на утримання дитини. Суд не приймає твердження позивача [PERSON] за об`єднаним позовом, оскільки в обґрунтування цих тверджень [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, а його вимоги ґрунтуються на припущеннях. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору позики не підлягають задоволенню, оскільки також в процесі розгляду справи позивачем не було доведено наявності підстав для визнання правочину недійсним, зокрема не підтверджено належними доказами те, що договір вчинено про волі позивача, внаслідок застосування до нього тиску з боку іншої сторони. Також, матеріали справи не містять доказів того, що спірний правочин сторонами було вчинено без їх волі та наміру створити певні наслідки, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, до стягнення підлягає судовий збір, сплачений [PERSON] за подання позову про стягнення боргу за розпискою у розмірі 1 526, 80 грн.

Outcome: approved