Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Зміст позовних вимог Позивач, в інтересах якого діє адвокат Макєєв О.В. звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 130/л від 19.10.2021 року про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів 3-го класу відокремленого підрозділу «Автобаза» Державного підприємства «Добропіллявугілля Видобуток» на підстав ч. 1 ст. 38 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів 3- го класу відокремленого підрозділу «Автобаза» Державного підприємства «Добропіллявугілля Видобуток»; стягнути з Державного підприємства «Добропіллявугілля Видобуток» на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 19 жовтня 2021 року по день поновлення на роботі; Крім того позивач просить вирішити питання щодо понесених ним судових витрат, а саме стягнути з Державного підприємства «Добропіллявугілля Видобуток» на його користь витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом № 65-к від 03.06.2021 року він був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів 3-го класу в ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля-Видобуток». За час його роботи відповідем постійно порушувалися норми тривалості робочого часу, порушувались строки виплати заробітної плати. Маючи фізичну та моральну виснаженість 18.10.2021 року він подав керівництву заяву щодо надання щорічної відпустки терміном на 11 діб з 19.10.2021 року (згідно графіку). Дана заява була підписана та погоджена директором [PERSON] 19.10.2021 року подав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗПП України з 01 листопада 2021 року. Після отримання такої заяви, керівництво підприємства знищило його заяву про відпустку та повідомило про необхідність виходу на роботу 19.10.2021 року, бо в іншому випадку в табелі поставлять прогул. Будучи в емоційному стані позивач змушено подав ще одну заяву про своє звільнення з 19.10.2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Крім того, в обох заявах було зазначено вимогу про виплату згідно ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше ніж тримісячного середнього заробітку. У відділі кадрів його було повідомлено про звільнення з 19.10.2021 року проте з наказом про звільнення він ознайомлений не був, також не було видано ані трудової книжки ані копії наказу про звільнення. Відповідно до ст.116 КЗпП України з ним не був проведений остаточний розрахунок у день звільнення. Лише після його письмового звернення, 28 жовтня 2021 року його запросили до підприємства для отримання трудової книжки разом із копією наказу про звільнення. При цьому в трудовій книжці та в копії наказу від 19.10.2021 року № 130/к про звільнення зазначено підставою звільнення була зазначена ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що свідчить про те, що його звільнили не з підстав, які він зазначав в своїй заяві про звільнення. Враховуючи наведене позивач вважає, що наказ про його звільнення прийнято з порушенням трудового законодавства, оскільки відповідач не мав права змінювати підставу розірвання трудового договору за відсутності на те волевиявлення працівника і повинен був відмовити у розірванні трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України, якщо був не згоден з такими підставами. Оскільки відповідачем його звільнення відбулось незаконно, позивач просить відновити його право шляхом визнання незаконним та скасувати наказ про звільнення і поновити його з 19.01.2021 року на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля-Видобуток». Крім того на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.10.2021 року по день поновлення на його на роботі. Доводи інших учасників справи 30.12.2021 року на адресу суд надійшов відзив на позовну заяву(а.с.49-51), зі змісту якого вбачається що відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні. При цьому зазначає, що доводи позивача про те, що йому була погоджена відпустка не відповідають дійсності, оскільки відпустка на яку претендував позивач не була обумовлена графіком відпусток, який був затверджений на підприємстві, тобто була не за графіком. Зміна графіка відпусток не була погоджена профспілками та директором ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля-вдобуток». З відзиву також вбачається, що відповідач фактично не оспорював того, що на підприємстві порушувалось трудове законодавство в частині своєчасної виплати заробітної плати працівникам, але в той же час зазначав, що це було викликано об`активними причинами. Також відповідачем зазначено, що доводи позивача про вимущеність подачі заяви про звільнення спростовуються його заявою від 19.10.2021 року про звільнення його з 01.11.2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказана заява була подана після подачі заяви 18.10.2021 року про надання відпустки, що свідчить про те, що звільнення [PERSON] планував вже після того як використає відпустку. Тобто ненадання відпустки фактично ні яким чином не свідчить про те, що позивач вимушено подав заяву про звільнення, оскільки його заява про звільнення свідчить про те, що він мав намір звільнятись вже після відпустки з цих же підстав, а саме за ч.3 ст.38 КЗпП України. З приводу підстав звільнення позивача відповідачем зазначено, що дійсно [PERSON] було звільнено за ч.1 ст.38 КЗпП України, що не відповідає тій підставі, яка була зазначена в його заяві, але наказом від 10.12.2021 року до наказу про звільнення [PERSON] були внесені зміни відповідно до яких останнього звільнено за ч.3 ст.38 КЗпП України та визначено виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України. Всі належні [PERSON] суми при звільнені були виплачені 29.10.2021 року, а вихідна допомога 14.12.2021 року. Виходячи з наведеного відповідач зазначає, що ним було змінено формулювання причини звільнення, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст.235 КЗпП України, вважає, що не згода з формулюванням причини звільнення не передбачає правового наслідку у виді поновлення позивача на роботі. 01.02.2022 року третя особа - Добропільської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості України надала письмові пояснення щодо предмету спору. Так, зі змісту пояснення представник третьої особи просить суд винести рішення на розсуд суду при цьому зазначив, що після отримання скарги [PERSON] на неправомірні дії ДП «Добропіллявугілля видобуток», в якій останній просив провести розслідування щодо скасування наказу № 130/к від 19.10.2021 року а також невиплати допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Добропільською територіальною організацією було проведено перевірку дотримання вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] за результатами якої було внесено подання керівнику відповідача про усунення порушеного законодавства про працю № 57 від 02.11.2021 року. Станом на день внесення до суду цих пояснень всі виявлені порушення відповідачем усунуті, а саме внесено зміни до наказу про звільнення позивача, змінена підстава звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України. Всі суми, що належали гр. [PERSON] при звільненні були виплачені 29.12.2021 року, в тому числі і вихідна допомога, згідно ст. 44 КЗпП України виплачена 14.12.2021 року. Крім того, [PERSON] факт отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку 14.12.2021 року підтверджено. Рух справи у суді Ухвалою від 06.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін(а.с.44) В судове засідання позивач не з`явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно, належним чином. Представник позивача, адвокат Макєєв О.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що в наказ про звільнення [PERSON] відповідачем були внесені зміни щодо його звільнення з підстав ч.3 ст.38 КЗпП за власним бажанням та всі суми, що належали позивачу при звільненні, на теперішній час є виплаченими. Проте вважає, що його звільнення було викликано тиском з боку керівництва, оскільки йому було відмовлено у наданні відпустки, тому в емоційному стані, будучі налаштованим на цю відпустку він був змушений подати заяву про звільнення. Оскільки звільнення відбулось з порушенням вимог діючого законодавства наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно, належним чином. Представник третьої особи, Добропільської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості України в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно належним чином. Проте звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у відсутність їх представника. Представник третьої особи, Первинної організація профспілки працівників вугільної промисловості України філії товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» «Добропільська автобаза», [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно, у наказі про звільнення було не вірно зазначено підставу звільнення, але такий недолік був у подальшому виправлений, шляхом внесення змін до наказу. Відпустка, в яку планував [PERSON] піти з 19.10.2021 року не передбачена була затвердженим графіком відпусток по підприємству і директором підприємства не була погоджена. Після того, як [PERSON] дізнався, що йому потрібно виходити на роботу 19.10.2021 року, він написав заяву на звільнення. Враховуючи наведене не вбачає підстав для скасування наказу про звільнення № 130/к від 19.10.2021 року та поновлення [PERSON] на роботі. Обставини встановлені судом [PERSON] \~перебував у\~трудових відносинах\~з відповідачем\~з 03.06.2021\~року та\~працював водієм автотранспортних засобів 3-го класу у ВП «Автобаза» ДП « Добропіллявугілля-Видобуток» (наказ № 65-к від 03.06.2021 року), що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а. с. 6-7). 18.10.2021 року позивач звернувся до директора ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля-видобуток» з заявою про надання частини щорічної відпустки на 11 календарних днів з 19.10.2021 року. Вказана заява була узгоджена з начальником автоколони № 2 [PERSON] та заступником директора з перевезь Пилипенко М.Ю., але директор ВП «Автобаза» цю заяву не погодив (а.с.52). 19.10.2021 року [PERSON] звернувся до директора ВП «Автобаза» із заявою про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 01.11.2021 року з виплатою середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с.8). Дана заява була зареєстрована 19.10.2021 року за № 626. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що заявник просив звільнити його з роботи за власним бажанням у зв`язку невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору. 19.10.2021 року [PERSON] звернувся до директора ВП «Автобаза» із заявою про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 19.10.2021 року з виплатою середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с.9). Дана заява була зареєстрована 19.10.2021 року за № 632. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що заявник просив звільнити його з роботи за власним бажанням у зв`язку невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору та систематичною невиплатою заробітної плати. Наказом № 130/к від 19.10.2021 року [PERSON] був звільнений з 19.10.2021 року за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено «заява [PERSON] » (а.с.5). Копію наказу № 130/к від 19.10.2021 року [PERSON] отримав 28.10.2021 року (а.с.5). Вказаних обставин відповідач не заперечував. Наказом № 150/к від 10.12.2021 року були внесені зміни в наказ № 130/к від 19.10.2021 року про звільнення з роботи [PERSON] (а.с.54). У зв`язку з винесеними змінами вважається, що [PERSON] водій автотранспортних засобів автоколони № 2 з 19.10.2021 року звільнений за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України. Вказаним наказом визначено внести зміни в трудову книжку [PERSON] . Довідкою ВП «Автобаза» № 238 від 05.11.2021 року підтверджується що [PERSON] має заборгованість по заробітній платі за вересень 2021 року у розмірі 7249,97 грн та за жовтень 2021 року у розмірі 16811,71 грн. (а.с.14). З відзиву відповідача вбачається, що всі суми, що належали виплаті [PERSON] при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, були виплачені 29.10.2021 року, а вихідна допомога відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку виплачена 14.12.2021 року, що підтверджується платіжним дорученням №8831 від 14.12.2021 року. Зазначеного платіжного доручення до матеріалів справи не додано. Але факт виплати вказаних сум позивачу його представником в судовому засіданні не заперечувався. \~ \~ \~ \~З акту № СМУ 2748/1101/АВ від 15.12.2021 року складеного за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства праці, ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля» в частині своєчасної виплати [PERSON] усіх сум, що належать працівнику при звільненні, (а.с.55-60) було встановлено, що при звільненні [PERSON] були порушені норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме виплата сум, належних при звільненні [PERSON] проведена не в день звільнення, а лише після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (вихідна допомога), тобто виплачено пізніше наступного дня після пред`явлення. Нормативно-правове обґрунтування У частині шостій\~статті 43 Конституції України\~передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом\~статті 22 КЗпП України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до частини першої\~статті 21 КЗпП України, \~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлені\~статтею 36 КЗпП України. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті\~38,\~39 КЗпП України). Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.\~Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Частина 3 ст.38 КЗпП України передбачає право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст.44 КЗпП України). Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~статті 116\~цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 зазначено, що «за змістом\~статті 38 КЗпП\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя\~статті 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю\~статті 38 КЗпП». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року в справі № 712/513/20 (провадження № 61-18331св20) вказано, що «при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою\~статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися». Враховуючи наведені норми вбачається, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої\~статті 235 КЗпП України\~працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Судом встановлено, що [PERSON] 19.10.2021 року подав заяву про звільнення(а.с.9) з підстав порушення відповідачем його трудових прав, а саме у зв`язку невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору та систематичною невиплатою заробітної плати. Тобто, позивач мав волевиявлення на звільнення саме з підстав, передбачених у частині 3 статті 38 КЗпП України. Факт порушення строків виплати заробітної плати, невиплати частини заробітної плати в судовому засіданні відповідачем не оспорювався та знайшов своє підтвердження в матеріалах справи, а саме з довідки відповідача від 05.11.2021 року (а.с.14) вбачається, що станом на день звільнення позивача, а саме станом на 19.10.2021 року, останній мав заборгованість з заробітної плати за серпень та вересень 2021 року. Про вказану обставину відповідач не міг не знати під час вирішення питання про звільнення позивача, що свідчить про те, що відповідачу достовірно було відомо, що вказані [PERSON] причини звільнення (порушення строків виплати заробітної плати) на день винесення наказу про звільнення від 19.10.2021 року підтверджувалися. Враховуючи наведене, відповідач не вправі був самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору з частини 3 на частину 1\~статті 38 КЗпП України. За таких обставин\~наказ директора ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля-видобуток» № 130/к від 19.10.2021 року про звільнення [PERSON] за частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~був незаконним і підлягав скасуванню з поновленням порушених прав позивача. Але, в той же час судом встановлено, що отримавши наказ 28.10.2021 року позивач був згоден зі звільненням, але не погоджувався з правовою підставою його звільнення про, що свідчать його письмові зауваження (а.с.5), у зв`язку з чим він звернувся до керівника підприємства та до профспілки з приводу внесення змін до наказу та трудової книжки (а.с.16-17). Після розгляду звернення [PERSON] , Добропільська територіальна організація профспілки 02.11.2021 року внесла відповідачу подання в якому пропонувала усунути виявлені порушення законодавства про працю відносно [PERSON] , шляхом внесення змін до наказу в частині зміни правової підстави розірвання трудового договору з ним, виплати останньому вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України та проведення повного з ним розрахунку. Також в судовому засіданні встановлено, що станом на день розгляду цієї справи відповідачем були усунуті порушення, викладені в поданні Добропільської територіальної організації профспілки від 02.11.2021 року, а саме станом на день розгляду справи у суді позивач вважається звільненим за ч.3 ст.38 КЗпП України, йому виплачена в повному обсязі вихідна допомога, передбачена ст.44 КЗпП України і з ним проведено повний розрахунок сум, які належали йому при звільненні, що свідчить про відсутність порушень з боку роботодавця, які були підставою для звернення позивача з вказаним позовом до суду. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Що стосується доводів представника позивача про вимушеність написання позивачем заяви про звільнення, то з цього приводу суд зазначає таке. З матеріалів справи вбачається, що позивач самостійно виявив бажання про припинення трудового договору і подав власноручно написану заяву. Як зазначав\~представник позивача\~підставою для\~подання заяви\~про звільнення\~був емоційний\~стан позивача,\~викликаний,\~як вважає\~представник,\~діями керівництва,\~які полягали\~в тому,\~що позивачу,\~будучи налаштованому\~на відпустку,\~в яку\~він планував\~піти з\~18.10.2021\~року,\~керівництво не\~погодило таку\~відпустку та\~повідомило про\~необхідність його\~виходу на\~роботу. Тому позивач змушено подав заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України маючи фізичну та моральну виснаженість. В той же час суд критично відноситься до таких доводів представника позивача щодо вимушеності написання позивачем заяви про звільнення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що дії позивача в частині написання заяви про звільнення були самостійними та усвідомленими. Даних, які б свідчили про те, що з боку керівництва відповідача чинились незаконні дії на позивача, в тому числі і у вигляді психологічного тиску, з метою написання ним заяви на звільнення, судом під час розгляду справи не встановлено. Відповідно до ст.74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Порядок і умови надання щорічних відпусток визначений в ст.79 КЗпП України, яка передбачає, що щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Статтею 80 КЗпП України передбачені певні випадки за яких може бути перенесена щорічна відпустка. Щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п`ята\~статті 79 цього Кодексу); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115\~цього Кодексу). Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі: 1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням. Відповідно до ч.3 ст. 80 КЗпП України, щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Стаття 10 Закону України «Про відпустки » (яка діяла станом на 19.10.2021 року) передбачає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. В судовому засіданні достовірно було встановлено, що позивач згідно графіку відпусток не мав йти у відпустку в жовтні місяці 2021 року. З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2021 року було звернення начальника АК-2 Скоробогатого В. до директора ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля - видобуток» Шевченко С. з приводу узгодження перенесення відпустки [PERSON] на жовтень 2021 року (а.с.10). Заява про\~відпустку \~позивача з\~18.10.2021\~року була\~погоджена начальником\~автоколони №\~2\~ [PERSON] \~та заступником\~директора з\~перевезень Пилипенко\~М.Ю.\~Рішення вказаними\~особами про\~перенесення відпустки\~ [PERSON] \~було обумовлено\~звільненням іншого працівника. Зазначені обставини підтверджуються пояснювальною запискою начальника АК № 2 Скоробогатого В.М. від 01.11.2021 року (а.с.19) та не заперечувались представником позивача в судовому засіданні. Але заява про відпустку [PERSON] не була погоджена профспілкою та директором ВП «Автобаза» ДП «Добропіллявугілля-видобуток», про що свідчить резолюція директора ВП «Автобаза» Шевченка С.А. від 19.10.2021 року на заяві [PERSON] про надання відпустки(а.с.52). Отже, вбачається що заява про надання відпустки [PERSON] не була погоджена керівником підприємства, та фактично він повинен був продовжувати виконувати трудові обов`язки. При цьому суд зазначає, що подання заяви про надання відпустки не звільняє працівника від обов`язку виходити на роботу до видання відповідного наказу. Враховуючи наведене, факт вимушеності написання позивачем заяви на звільнення є надуманим та є своєрідним способом захисту з боку позивача.

Outcome: dismissed