Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

06 грудня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між позивачем та [PERSON] 29 червня 2006 року було укладено кредитний договір №DNL0AE00005972, виконання зобов`язань за яким було забезпечено порукою відповідача [PERSON] . Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 24 листопада 2015 року, вирішено стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 339729,92 гривень. Посилаючись на те, що на момент звернення до суду із даним позовом зазначене заочне рішення суду не виконано боржника в повному обсязі, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту становить 43923,67 гривень, позивач просить суд стягнути з відповідачів нараховані на вказану суму на підставі ст.625 ЦК України за період з 01 квітня 2019 року по 11 листопада 2022 року 3% річних в розмірі 4765,42 гривень, а також інфляційні втрати в розмірі 20430,15 гривень, а всього 25195,57 гривень, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 червня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №DNL0AE00005972, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 50000 гривень, зобов`язавшись його повернути в строк до 29 червня 2011 року щомісячними платежами, сплативши проценти за користування кредитом у розмірі, порядку та строки, встановлені кредитним договором. З метою забезпечення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачами [PERSON] , як поручителем, 29 червня 2006 року було укладено договір поруки №DNL0AE00005972, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №DNL0AE00005972 від 29 червня 2006 року. Пунктами 11, 12 вказаного договору поруки визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонам і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Поруки за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. 11 листопада 2015 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/1867/15-ц (провадження №2/199/1395/15) за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено заочне рішення. Вказаним рішенням позовні вимоги задоволено в повному обсязі та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2006 року №DNL0AЕ00005972 в сумі 339729, 92 гривень, а також судові витрати у розмірі 3397,30 гривень, а всього 343127 (триста сорок три тисячі сто двадцять сім) гривень 22 копійок. Наведені вище фактичні обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією договору поруки, копією ордеру розпорядження, а також копією вищевказаного заочного рішення суду, яке набрало законної сили 24 листопада 2015 року, а отже у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. Також судом встановлено, що стягувана вищевказаним заочним рішенням суду кредитна заборгованість станом на 11 листопада 2022 року відповідачами не погашена в повному обсязі, внаслідок чого розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту станом на 01 квітня 2019 року становить 43923,67 гривень, що підтверджується копією розрахунку заборгованості, випискою по рахунку позичальника. За на ведених обставин позивачем за період з 01 квітня 2019 року по 11 листопада 2022 року нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 20430,15 гривень, а також 3% річних в розмірі 4765,42 гривень. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначеними договорами та заочним рішенням суду, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Нормами ст.ст.598, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 29 червня 2006 року було укладено кредитний договір №DNL0AE00005972, на забезпечення виконання вимог позичальника за яким в той же день між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №DNL0AE00005972. При цьому, повернення кредиту передбачено здійснювати щомісячними платежами, останній з яких мав бути здійснений не пізніше закінчення строку кредитування, останній день якого сплив ще 29 червня 2011 року. Внаслідок невиконання позичальником свого зобов`язання з повного та своєчасного повернення отриманого кредиту кредитодавець після спливу строку кредитування звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення з останніх кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором, отримав позитивне для себе заочне рішення суду, яке фактично виконано в повному обсязі не було. Таким чином, кредитодавець, а отже і позивач у даній цивільній справі, з 30 червня 2011 року відповідно до чинних норм цивільного законодавства та усталеної практики суду касаційної інстанції набув право на нарахування на тіло кредиту передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, чим і скористався шляхом звернення до суду із даним позовом, в якому просить стягнути такий особливий різновид відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 квітня 2019 року до 11 листопада 2022 року в загальному розмірі 25195,57 гривень. При цьому, ухвалення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 11 листопада 2015 року заочного рішення про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя не припиняє правовідносин сторін за кредитним договором та договором поруки, а отже не є перешкодою для подання до суду даного позову, який вирішується наразі. За таких обставин, з огляду на доведення перед судом розміру наявного боргу за тілом кредиту, позовні вимоги позивача у даній справі суд вважає правомірними, обґрунтованими, однак такими, що підлягають задоволенню частково - шляхом стягнення частини нарахованих позивачем 3% річних в розмірі 9127,09 гривень та інфляційних втрат в розмірі 3823,16 гривень за період з 01 квітня 2019 року по 23 лютого 2022 року та лише з відповідача [PERSON] . Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що згідно ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. На відміну від строку позовної давності, строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. За змістом ст.ст.251, 252 ЦК України умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (припинення зобов`язань боржника) не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Наведені у чотирьох абзацах вище правові висновки повністю відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 серпня 2018 року по справі №2-1169/11, від 10 квітня 2019 року по справі №604/156/14-ц, від 03 липня 2019 року по справі №1519/2-3165/11, від 08 червня 2021 року по справі №202/781/14-ц, а також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №555/540/17, від 03 листопада 2021 року по справі №0417/2-4621/2011. Щодо правовідносин сторін у даній цивільній справі, то як встановлено судом в ході розгляду справи і зазначалось вище, кредитний договір №DNL0AE00005972 від 29 червня 2006 року передбачав повернення кредиту позичальником періодичними щомісячними платежами, останній з яких мав бути повернутий в останній день кредитування - 29 червня 2011 року. Відтак, кредитодавець, а отже і позивач, бажаючи пред`явити вимогу до поручителів, зокрема позов про стягнення як кредитної заборгованості, так і нарахованих на неї на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, обов`язок зі сплати яких є акцесорним, додатковим до основного і залежним від нього зобов`язанням, яке поділяє його долю, мав пред`явити таку вимогу/позов до суду протягом строку дії договору поруки, укладеного із відповідачем [PERSON] . З огляду на те, що зі змісту означеного договору поруки слідує, що ним встановлено строк дії поруки вказаного відповідача тривалістю в п`ять років, які обчислюються з дня настання терміну повернення кредиту, тобто з 29 червня 2011 року, а отже цей строк сплив ще 29 червня 2016 року (останній день строку). Відтак, оскільки позивач фактично подав даний позов до суду за допомогою поштового зв`язку лише 30 листопада 2022 року, тобто зі спливом більше ніж шести років з моменту спливу встановленого договором строку дії поруки [PERSON] , а строк дії поруки є преклюзивним, не може бути зупиненим, перерваним та/або поновленим, є строком самого існування зобов`язання між кредитором та поручителем, сплив якого зумовлює припинення правовідносин між вказаними особами, суд приходить до висновку, що внаслідок спливу строку дії поруки означеного відповідача відсутня передбачена законом підстава для покладення на відповідача [PERSON] передбаченої ст.625 ч.2 ЦК України відповідальності за невиконання позичальником [PERSON] її зобов`язання із повернення кредиту, а отже і відсутня підстава для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем саме до відповідача [PERSON] , як поручителя. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог відносно відповідача [PERSON] , суд керувався наступним. Так, позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, визначає період нарахування з 01 квітня 2019 року по 11 листопада 2022 року. Визначення позивачем вказаної кінцевої дати періоду нарахування суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких нарахування передбачених ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних з 24 лютого 2022 року включно є неправомірним з огляду на введення з означеної дати на всій території України воєнного стану, який досі триває. Отже кінцевою датою розрахунку має бути 23 лютого 2022 року. Таким чином правильний розрахунок 3% річних, здійснений судом, має наступний вигляд: 43923,67 гривень (прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 01 квітня 2019 року, яка не зменшувалась в подальшому) х 3% х 1060 (кількість днів прострочення в період з 01 квітня 2019 року по 23 лютого 2022 року) : 365/366 (кількість днів у році) : 100 = 3823,16 гривень. А правильний розрахунок інфляційних втрат, здійснений судом, має наступний вигляд: 43923,67 гривень (прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 01 квітня 2019 року, яка не зменшувалась в подальшому) х 1.20779429 (сукупний індекс інфляції за період з квітня 2019 року по лютий 2022 року, поділений на 100%) - 5 752,32 гривень 43923,67 гривень (прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 01 квітня 2019 року, яка не зменшувалась в подальшому) = 9127,09 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд на підставі ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 1275,21 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial