Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

21.02.2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить розірвати шлюб між ним і відповідачкою та залишити проживати їхню спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , з ним, позивачем [PERSON] , посилаючись на те, що дитина фактично проживає разом з ним. В обгрунтування вимог позову позивач мотивує свої вимоги тим, що спільне життя в нього з відповідачкою протягом останніх років погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, сім`я розпалася у зв`язку з різними поглядами на сімейні взаємовідносини. Від цього шлюбу вони мають спільну дочку - [PERSON] , [INFO] , яка фактично проживає з ним, позивачем [PERSON] , та перебуває на його утриманні, відповідачка [PERSON] проживає за іншою адресою. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і є таким, що суперечить інтересам сторін та інтересам їхньої спільної дочки. Сторони у судове засідання не прибули, надали суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, бажаючи розірвання шлюбу та залишити проживати їхню неповнолітню дочку з ним, а відповідачка не заперечує проти вимог позову і залишення проживати дитини батьком. Згідно вимог ст.287 ЦПК України неявка у судове засідання належним чином повідомлених сторін - учасників справи, не перешкоджає її розгляду а, відповідно до ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши надані суду матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до матеріалів справи, 18.12.2020р. Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) був зареєстрований шлюб між гр.гр. [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про шлюб [NUMBER] , видане 18.12.2020р., а/з№135). Від цього шлюбу в сторін [INFO] народилася дитина - дочка [PERSON] (свідоцтво про її народження [NUMBER] , видане 18.12.2020р. Болградським районним відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса), а/з №308 а.с.12), яка, як стверджують сторони, фактично проживає з батьком - [PERSON] у будинку, де і зареєстрована, - що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка визнала, що вона не бере участі у вихованні дочки, вихованням якої займається позивач - як батько дитини. Станом на теперішній час сторони, згідно їх заяв, продовжувати шлюбні відносини не бажають, позивач стверджує у заяві, що вони фактично не проживають разом, відповідач не заперечує проти задоволення позову, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір. Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. А, відповідно до ст.112, її ч.2 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу в разі, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення для розгляду позову про розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання дитини та щодо спільного майна подружжя, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, наполягання сторін на задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що сторонам відомі норми чинного законодавства про наслідки розірвання шлюбу судом, а саме: ч.2ст.114 СК України регламентовано, що в разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; а ч.3ст.115 СК України - що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що, у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу врегульовано в ході судового розглояду справи, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, своєю постановою від 15.01.2020р. у справі №200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом, за відсутності спору щодо того, з ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. При цьому суд мотивував своє рішення наступним. Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи може застосовувати суд для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Надання строку для примирення є лише правом суду, а не його обов`язком. Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини має надати суду також висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним з батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (суд обов`язково враховує стан здоров`я і батьків, і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд має роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Нормами ст.11ч.3 ЗУ "Про охорону дитинства" визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Ст.141 СК України - також визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А, відповідно до ст.109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом з письмовим договором про те, з ким з них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. В разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Слід зазначити, що питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Тому на запитання «Які права має батько на дитину після розлучення?» є одна відповідь: такі самі, що й мати, і навпаки. На обсяг прав батька та матері абсолютно не має впливає, чи була народжена дитина у зареєстрованому шлюбі чи ні. Також, у подальшому, розірвання шлюбу не змінює обсяг прав та обов`язків кожного з батьків. У зв`язку з цим є цікавим застосування у судовій практиці деяких міжнародних актів. Мова йде про Декларацію прав дитини, що ухвалена Генеральної асамблеєю ООН 1959року, а також Конвенцію ООН про права дитини 1989року. Вказані акти містять важливі положення щодо взаємовідносин батьків та дітей. Але при цьому ці акти містять деякі відмінності. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Фактично вказане положення встановлює пріоритет прав матерів щодо дитини у порівнянні з правами батька. Одночасно, Конвенція ООН про права дитини виходить з рівності прав батьків щодо дитини: «Дитина не має розлучатися з батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини». Різні у своїх акцентах положення міжнародних актів по-різному застосовуються і судами при вирішенні питання з ким залишається дитина після розлучення. При цьому, матері в ході судового розгляду посилаються на положення Декларації, що вказує на неможливість розлучення дитини з матір`ю, в той час, як батьки, якщо бажають забрати дитину у матері, посилаються на закріплену у Конвенції ООН рівність прав батька і матері. Тому слід зазначити, що відповідно до Конституції України міжнародні договори розглядаються як частина українського законодавства за умови, що згода на їх обов`язковість надана ВР України. Верховною Радою України у 1991році надано згоду на обов`язковість Конвенції ООН про права дитини. Тобто, ця Конвенція безумовно є частиною українського законодавства. В той же час Декларація містить деклараційні положення і на сьогодні не розглядається як міжнародний договір. Водночас суди України всіх інстанцій, ухвалюючи рішення, посилаються на обидва документи. Вказане, а також судова практика свідчить, що під час судового розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини важливо в першу чергу правильно розставити акценти у суті спору. Остаточне рішення в будь-якому випадку ухвалюється з урахуванням цілого комплексу факторів, а не лише Декларації чи Конвенції ООН. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово - шляхом укладення відповідного договору. Договір про визначення місця проживання дитини має містити: з ким з батьків буде проживати дитина; порядок здійснення одним з батьків, який проживатиме окремо, виховання дитини (наприклад, як батьки проводять вихідні з дитиною, визначати дні побачення з дитиною тощо); участь того, хто проживає окремо від дитини, в її утриманні (виконання аліментних зобов`язань). Законодавство передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення таких договорів. Тому договір про визначення місця проживання дитини має бути укладений шляхом підписання кожним з батьків двох примірників договору (для кожної із сторін) з подальшим посвідченням його тексту нотаріусом. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. СК України надає можливість одному з батьків звернутися з цим питанням. Органами опіки та піклування є районні, районні у м.Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, а також місця проживання. В той же час, враховуючи початковий рівень психічного розвитку дитини, неповну її самостійність, неможливість в деяких випадках об`єктивно сприймати та оцінювати ситуацію, суд має повне право постановити рішення усупереч думки дитини. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи її вік, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, та довідку про доходи позивача, інші обставини, суд може залишити місцем проживання дитини за місцем її теперішнього проживання - разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому залишення для проживання дитини з батьком не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, - не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. У даному випадку матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами, тому, оскільки у позові не ставиться вимоги про визначення місця проживання дитини, - суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Як зазначено вище, сторони мають спільну неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка фактично проживає з батьком, де і зареєстрована. Відповідач [PERSON] визнала вимоги позивача та не заперечує проти задоволення вимог позовної заяви позивача про залишення проживання їхньої спільної дочки з батьком - з позивачем, з чого вбачається, що вона не заперечує проти задоволення вимоги позову щодо залишення для проживання дитини з позивачем [PERSON] . Таким чином, за результатами розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку в їх сукупності. Суд також суд бере до уваги визнання позовних вимог відповідачем. Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що вимога позову про залишення проживання дитини з батьком також підлягає задоволенню.

Outcome: approved