Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить: визнати [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з 25.11.2016, не є членом сім`ї позивача, фактично жодного дня не проживала та не перебувала у вказаній квартирі, спільного побуту з відповідачем немає, її особисті речі у квартирі відсутні. Будь-які контактні дані відповідача позивачу невідомі, відсутня можливість зв`язатися з нею з проханням написання заяви про зняття з місця реєстрації у відповідні органи. Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі заважає повноцінно нею користуватися та розпоряджатися. Подальша реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі створює перешкоди у здійснені права власності щодо належного йому майна. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 01.06.2022 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням від 01.09.2022 позов задоволено. Визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . 05.10.2022 ухвалено додаткове рішення по справі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним витрати в розмірі 992,40 грн зі сплати судового збору. 21.12.2022 відповідач подала до суду заяву про перегляд заочного рішення. В обґрунтування заяви вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2005 відповідач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . З 18.07.2005 зареєстрована у вказаному житлі. Відповідач не проживала за адресою [ADDRESS] , спільного побуту з позивачем не мала. Згідно наданої інформації на запит представника відповідача, при внесенні адреси реєстрації до реєстру територіальної громади за адресою позивача, було допущено помилку, яка була виправлена шляхом актуалізації даних щодо місця її реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Проти стягнення з неї судового збору заперечує, адже має 2 групу інвалідності та є звільнена від сплати судового збору. Заочне рішення було прийнято судом на підставі лише доказів позивача, відповідач була позбавлена можливості подати докази. Ухвалою суду від 23.12.2022 прийнято заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення до розгляду. Ухвалою суду від 09.03.2023 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та додаткового рішення задоволено. Скасовано заочне рішення від 01.09.2022 та додаткове рішення від 05.10.2022. В судовому засіданні представник позивача при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову за обставин, викладених у заяві про перегляд заочного рішення. При розгляді справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою на підставі ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь - яких порушень його права. Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16: «Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік». Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла. У Постанові Верховного Суду по справі М 754/11532/19 від 02.12,2020 року щодо цього питання висловлена наступна правова позиція, а саме аналіз статті 71 ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української PCP строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, ВРХ 873636 р.№1292, 15.10.2012. Рішенням Бердичівської міської ради від 21.07.2016 за №152 "Про перейменування вулиць та провулків м. Бердичева", вулицю Котовського було перейменовано на вулицю Одеська у місті Бердичеві Житомирської області. Судом також встановлено, що згідно витягу від 02.12.2021 за №12992 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно акту МКВЖРЕП №7 від 01.02.2022 за №35 [PERSON] , [INFO] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 25.11.2016 (моменту реєстрації) по теперішній час. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2005 відповідач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно відмітки у паспорті відповідача, остання зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 18.07.2014. Листом Бердичівська міська рада Житомирської області від 16.12.2022 за №М-2020 повідомила, що у реєстрі територіальної громади містилась інформація щодо реєстрації місця проживання гр. [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Проте, з копії паспорту [PERSON] встановлено помилкові дані щодо реєстрації місця проживання особи, а саме: у документі, що посвідчує особу міститься штамп реєстрації місця проживання, де вказана адреса: [ADDRESS] . У зв`язку з цим 15.12.2022 проведено актуалізацію інформації щодо місця реєстрації [PERSON] . Витягом з реєстру територіальної громади підтверджується, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, відповідач значилась зареєстрованою особою через допущену помилку органу реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, прав позивача не порушувала, станом на час розгляду справи інформація по місце реєстрації відповідача приведена у відповідність, а відтак, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed