Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

01 березня 2023 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Після виконання вимог п.2 ч.1 ст.187 ЦПК України, ухвалою від 07 березня 2023 року було відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Позов обґрунтований тим, що він з відповідачкою зареєстрували шлюб 13 вересня 2003 року у Саджавській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №13. Під час спільного проживання у них народилися двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , який уже досяг повноліття та син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося. Шлюбні відносини між ними не підтримуються, кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Шлюб носить формальний характер, примирення між ними неможливе. Позивач вказує, що подальше спільне проживання з відповідачкою та збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, тому просить такий розірвати, та неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживати разом з ним. В судове засідання позивач не з`явився, у поданій заяві просить проводити розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи у випадку неявки відповідача. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, на розірвання шлюбу згідна, примирення з позивачем вважає неможливим. Крім того зазначила, що вони з позивачем досягли згоди щодо місця проживання їхніх спільних дітей та вказала, що не заперечує, щодо того, щоб синів, залишити проживати разом з батьком. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 13 вересня 2003 року у Саджавській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №13 (а.с.3). За час перебування у шлюбі у подружжя народилися двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , який уже досяг повноліття та син [PERSON] , [INFO] (а.с.4; 5). Згідно зі ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 24 Сімейного кодексу України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 та стаття 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права містять положення, за яким шлюб не може укладатися без вільної і повної згоди сторін, що одружуються. Частиною 2 ст. 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З вказаних положень закону вбачається, що однією з засад шлюбу є його добровільність. При чому принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Згідно зі ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. З огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог позивача щодо розірвання шлюбу, оскільки сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, поновлювати шлюбно-сімейні відносини наміру не мають. Обов`язки чоловіка та дружини зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства, що має істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Щодо місця проживання дитини, слід зазначити наступне. Судом під час розгляду цієї справи не вирішується питання про визначення місця проживання дитини. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Так, у постанові від 15 січня 2020 року у справі N 200/952/18 (провадження N 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини, а саме, що згідно з частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сина [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з батьком [PERSON] , оскільки сторони, добровільно дійшли згоди у вирішенні цього питання, що не суперечить положенням ст. 160 СК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved