Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 04 листопада 2003 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1052. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 листопада 2003 року уклала з відповідачем шлюб, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 28.04.2022 року позивач разом з неповнолітньою дитиною вимушена була виїхати з м.Маріуполь Донецької області за межі території України у зв`язку з воєнними подіями. Відповідач залишився проживати у м.Львові. Сімейні відносини між ними не склалися через різні погляди на життя та несумісність характерів, внаслідок чого фактичні шлюбні відносини припинені. На сьогоднішній день вони проживають окремо, спільного господарства та сімейного бюджету не ведуть. Подальше перебування з відповідачем у формальному шлюбі є недоцільним, просить такий розірвати. Позовна заява поступила до суду 25.01.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.02.2023 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали. 14 лютого 2023 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.02.2023 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, при цьому, позивач та її представник подали суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, при цьому, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти розірвання шлюбу. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 28.03.2023 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з наявного у матеріалах справи свідоцтва про шлюб, сторони уклали шлюб 04 листопада 2003 року, який зареєстрований Міським відділом\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Маріупольського міського\~управління юстиції\~Донецької області,\~актовий запис\~№ 1052 (а.с.74). Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 04.02.2014 року (а.с.22). Згідно з ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві та встановлені під час судового розгляду, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання у сторін будувати у подальшому сімейні відносини, внаслідок чого вони не підтримують подружніх відносин та перестали розуміти один одного. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження формального шлюбу, у зв`язку з чим доцільно є такий розірвати, а позов задовольнити. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1073,60 гривень судового збору. З огляду на задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. У своєму попередньому розрахунку позивач також вказала про те, що очікує понести витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. У позовній заяві представником позивача подано заяву відповідно до якої остання просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4000,0 гривень. В обґрунтування поданої заяви представником позивача подано копії додаткового договору від 23.01.2023 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 08.01.2023 року, квитанції про оплату витрат на правову допомогу від 25.01.2023 року. Відповідно до п.2 додаткового договору від 23.01.2023 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 08.01.2023 року, гонорар адвоката за правовий супровід справи в суді першої інстанції становить 4000,0 гривень (а.с.8). Згідно з ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, з огляду на положення ч.3 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст.ст.6, 627 ЦК України). У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 08.01.2023 року. Як вбачається\~з копії\~квитанції від\~25.01.2023\~року,\~позивач [PERSON] \~здійснила платіж\~на суму\~4000,0\~гривень на\~ім`я адвоката\~Сінькової Ю.К.\~згідно договору\~про надання\~правової допомоги від\~08.01.2023\~року (а.с.10). Про неспівмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу та їх зменшення відповідачем клопотання не заявлялося. З огляду на вищевикладене, те що позов [PERSON] задоволено у повному обсязі, а також відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу та обґрунтованих заперечень відповідача щодо розміру таких витрат, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,0 гривень.

Outcome: approved