Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовною заявою до Городоцької міської ради Львівської області, Львівської районної державної адміністрації, у якій просить визнати недійсними розпорядження голови Городоцької РДА № 18 від 20.01.2003 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 1.3476 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 085368, виданий 29.01.2003 на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької РДА № 18 від 20.01.2003, скасувавши його реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 368; визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 1.14 умовних кадастрових гектари, що належало [PERSON] на підставі Сертифікату [NUMBER], виданого 11.07.1996, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позов мотивує тим, що нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на вищенаведене спадкове майно, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку виданий Городоцькою райдержадміністрацією після смерті спадодавця. З покликанням на відсутність спору щодо вказаного майна, інших спадкоємців, те, що він позбавлений можливості реалізувати та оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, просить позов задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилась, її преставник - адвокат Струс Н.Я. подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позові, просила про розгляд справи у її та позивачки відсутності. Представник Городоцької міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, міський голова подав до суду пояснення, в якому позов визнав, просив справу розглядати без участі представника міської ради. Представник Львівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, голова подала письмове клопотання, в якому заперечень проти задоволення позову не вислоавила, просила про розгляд справи без її участі. У підготовче засідання учасники процесу не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому суд, з урахуванням поданих сторонами заяв, вирішив здійснювати розгляд справи у їхній відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши заяви предтавників позивачки, відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За положеннями ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із позовної заяви, копій свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , свідоцтв про народження серії [NUMBER] , про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] (а.с. 7, 9). На випадок смерті він 04.08.1997 склав заповіт, посвідчений секретарем виконкомуТучапської сільської ради народних депутатів Городоцького району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 20, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що б належало йому на день смерті, і на що за законом мав би мати право, заповів [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] (а.с. 12). Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Дана позиція викладена також у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Як вбачається із оглянутої в суді копії Спадкової справи № 299/2017, заведеної після смерті [PERSON] , позивачка [PERSON] зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, між, тим отримала відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину, зокрема, на земельну ділянку, площею 1.3476 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у зв`язку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 085368 виданий 29.01.2003, тобто після смерті спадкодавця - [PERSON] . Так, як вбачається із копії Державного акту серії на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 085368, виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації № 18 від 20.01.2003 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 368, датою його видачі є 29.01.2003, тобто після смерті [PERSON] . Згідно вказаного Державного акту останньому передавалась у власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1.3476 га на території Тучапівської сільської ради (а.с. 13). З копій рішення Городоцької районної ради народних депутатів Львівської області № 70 від 21.03.1996, Розпорядження голови Городоцької РДА, Витягу з книги реєстрації сертифікатів на середню земельну частку (пай) № 3066/15-22 від 14.12.2022 вбачається, що [PERSON] надано право на земельну частку (пай), розміром 1,14 умовних кадастрових гектари у землі, яка перебуває у ССГ «Нове життя», що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області, видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі реєстрації Сертифікатів за № 1049 від 11.07.1996 (а.с. 18). Відповідно до п. 2 Указу Президента від 08 серпня 1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищезазначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України,статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Отже, враховуючи, що розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації № 18 від 20.01.2003 таДержавний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 085368 на ім`я [PERSON] від 29.01.2003 видані після його смерті, а отже, в порушення вимог закону, суд визнає недійсними розпорядження в частині передачі в натурі у приватну власність [PERSON] середньої земельної частки (паю), що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області та Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 085368 на ім`я [PERSON] від 29.01.2003, скасовує його державну реєстрацію в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 368. З огляду на вищенаведене, а також враховуючи фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що померлий [INFO] [PERSON] за життя отримав право на земельну частку (пай), обставин, які б вказували, що він при житті набув, або володів правом на земельну частку (пай) неправомірно, в суді не встановлено, його дочка після його смерті спадщину фактично прийняла, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно, крім неї, немає, а отже, є підстави до визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) згідно вищезазначеного сертифікату в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] .

Outcome: approved