Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

В позові вказано, що відповідач не проживає в будинку позивача більше півтора року, сторони розірвали шлюб, а тому просив суд позбавити відповідачку прав на користування будинком, що перебуває у власності позивача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та надав перед судом пояснення про те, що будинок належить на праві особистої власності позивачу; відповідачка не проживає в будинку позивача більше півтора року, сторони розірвали шлюб, по одній дитині сторін проживає з кожною зі сторін, спору про виселення немає, оскільки відповідач добровільно і самостійно виїхала з житла позивача та створила нову сім`ю і проживає з іншою особою; попередня поведінка відповідачки призвела до того, що за місцем реєстрації відповідачки приходять листи від кредиторів, чого позивач не бажає; зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення про позбавлення права користування житлом і не є самостійним позовом; спосіб захисту ефективний, оскільки призведе до бажаного позивачем результату. В судовому засіданні позивач підтримав позов із поясненнями його адвоката. В судовому засіданні представник відповідача надала перед судом пояснення про те, стороною відповідача не заперечується обставина не проживання відповідачки в спірному житловому приміщенні, але позов не визнає, оскільки спосіб захисту за позовом не є ефективним, а використання неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові. Судом встановлено наступні обставини. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав перед судом показання про те, що він є сусідом сторін та не бачив відповідачку вже півтора роки, запитав позивача про те, де відповідачка та отримав відповідь про те, що вони розірвали шлюб. Відповідно до інформації Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25/08/2010 спірний будинок належить позивачу. Відповідно до витягу про реєстрацію речового права від 25/08/2010 спірний будинок належить позивачу. Відповідно до свідоцтва про одруження сторони спору зареєстрували шлюб 04/09/2004. Відповідно до будинкової книги позивач отримав будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25/09/2006. Стороною відповідача не надано суду пояснень на спростування пояснень і доказів позивача, що він є одноосібним власником спірного житла. В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст.\~319\~ЦК України\~вказано,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд.\~ Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже на підставі ст. 319 ЦК України позивач володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим припинення сімейних відносин із власником будинку / квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням (Постанова КЦС ВС від 30.01.2019 у справі № 441/667/17). Однак відповідне правозастосування має місце у випадку наявності спору між власником житла і його колишнім членом сім`ї у випадку продовження користування житлом. Натомість в спірних відносинах позивачем надано перед судом пояснення про те, що відповідач самостійно, добровільно залишила спірне житло, залишила одну дитину, а другу дитину забрала із собою та проживає в іншому житловому приміщенні з іншою особою. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Отже відповідачем не спростовано пояснення позивача про те, що відповідач самостійно і добровільно більше як півтора роки тому залишила житло позивача, забрала одну дитину та залишила на проживання з позивачем іншу дитину та переїхала в інше житло, в якому створила сім?ю з іншим чоловіком. Таким чином позов спрямовано на захист прав позивача від їх порушення відповідачкою, а не на порушення прав відповідача щодо користування житлом, яке вона самостійно і добровільно залишила, але не знялась з реєстрації та не подала кредиторам інформацію про її нове житло. Крім цього відповідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином безпосередньо законом визначено можливість ухвалення судового рішення про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, що в наступному визначено правовою підставою для реалізації компетенції органів надання адміністративних послуг відповідного виду. Аналогічні положення містились в ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», до прийняття Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Так само у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже законодавством як передбачалось так і передбачається можливість подання позову про позбавлення права користування житлом. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Отже за рішенням суду особу може бути позбавлено житла чи права користування відповідним житлом у спосіб, що визначений законом. Так Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено можливість подання позову про позбавлення права користування житлом. Тому позивач подав позов про позбавлення відповідача права користування житлом, оскільки відповідною практикою Верховного Суду заперечується автономне припинення права користування на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України та передбачається субсидіарне здійснення відповідної правомочності за судовим рішенням. В судовому засіданні представник відповідача надала перед судом пояснення про те, що відповідачка не проживає з позивачем в спірному житлі протягом строку. Також представником відповідача не спростовано і не заперечено пояснення позивача та показання свідка про те, що відповідач не проживає в спірному житлі протягом строку, що вказаний в позові. Крім цього адвокатом відповідача не доведено перед судом тієї обставини, що відповідач не проживає в спірному житлі через створення позивачем перешкод в реалізації права на проживання з колишнім членом сім`ї. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже члени сім`ї власника жилого будинку автономно втрачають право на користування житлом, яке належить їх колишньому члену сім`ї у разі наявності угоди про порядок користування цим приміщенням на час вселення, а в інших випадках на підставі судового рішення. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-яких доказів на встановлення правових підстав для спростування позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved