Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

Позивач 02.12.2022 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано тим, що позивач був власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2022 року, позивач [PERSON] продав відповідачці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2022 року, відповідачка [PERSON] продала відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Однак, позивач вважає, що належна йому колись квартира [ADDRESS] вибула з його володіння поза його волею і відповідно має бути витребувана з незаконного володіння набувача [PERSON] , з огляду на наступне. Позивачем зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , причиною смерті стало самоушкодження шляхом повішання. Позивач є сином померлої [PERSON] , який постійно проживав з померлою в квартирі [ADDRESS] . Після смерті своєї матері [PERSON] , позивач [PERSON] перебуваючи в шоково-нервовому стані та залишаючись на одинці зі своїм горем, став спочатку періодично, а в подальшому, систематично приймати наркотичні засоби. Таким чином, під час укладення 24 червня 2022 року із відповідачкою [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала позивачу на праві власності, він вчиняв правочин не зі своєї волі, оскільки не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. З огляду на зазначені обставини, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2022 року обрано головуючого суддю Ключника А.С. (а.с. 22-23). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26). 15 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов представника відповідача [PERSON] - адвоката Огородник К.Я. у якому відповідач заперечує щодо даного позову, зазначивши на його необґрунтованості (а.с. 53-55). 21 лютого 2023 року адресу суду надійшов відзив на позов представника відповідача [PERSON] - адвоката Ткачука В.В. у якому відповідач заперечує щодо даного позову, зазначивши на його необґрунтованості (а.с. 79-83). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд (а.с. 90). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Желіховська Р.М. підтримала позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] , та її представника - адвокат Ткачук В.В. заперечували проти позову, наголошуючи на його необґрунтованості та не вірно обраному позивачем способу захисту. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Огородник К.Я. заперечував проти позову, наголошуючи на його необґрунтованості. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2022 року, позивач [PERSON] продав відповідачці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В подальшому, згідно договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2022 року, відповідачка [PERSON] продала відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що належна йому колись квартира [ADDRESS] вибула з його володіння поза його волею і відповідно має бути витребувана з незаконного володіння набувача [PERSON] , у зв`язку з тим, що на момент вчинення правочину позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв`язку з його наркотичною залежністю. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи 24.06.2022 року перед укладенням договору купівлі-продажу квартири посвідченого ПНКОМО КароюО.О. за реєстровим №692, позивачем, за вимогою відповідача [PERSON] та в її присутності, пройдено огляд в КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер №1» виконавчого органу Київської міської ради, за результатом якого видано медичну довідку (форма первинної облікової документації №122-2/о) серії ААН №566053. Відповідно до довідки серії ААН №566053 від 24.06.2022 року - позивач [PERSON] на обліку не перебуває, ознаки психіатричних захворювань не виявлені (а.с. 56). Посилання позивача на нездатність керування своїми діями при укладенні договору купівлі-продажу квартири на довідку ПОГ «МРЦ «ВІДРОДЖЕННЯ-ХХІ» від 17.10.2022 року про те що позивач знаходиться на підтримуючій терапії в зв`язку з наявністю діагнозу: (психічні та поведінкові розлади за наслідком вживання опіоїдів на етапі замісної підтримуючої терапії з 25.11.2021 року по теперішній час, суд вважає не належним доказом, оскільки даною довідкою не встановлено нездатність позивача керувати своїми діями та розуміти їх значення. Слід зазначити, що згідно з висновком про застосування норм права, який міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі №213/1425/17, самі собою факти перебування вказаних осіб на спеціальних обліках й на стаціонарному лікуванні з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» не можуть автоматично свідчити про нездатність обвинуваченого (засудженого) через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 381/3165/17 (провадження № 61-44458сво18), погодився з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про безпідставність вимог про витребування майна шляхом віндикації, оскільки вона застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3089/19 (провадження № 61-16519св21). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed