Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивач 01.12.2022 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Центру надання адміністративних послуг Святошинського району м. Києва про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2022 року позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків вказаних в ухвалі суду (а.с. 20). 22.12.2022 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків та уточнення складу осіб по справі (а.с. 22-29). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.12.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 35). Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї в квартирі [ADDRESS] , крім позивача зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO] з 19.01.2016 року; син - [PERSON] , [INFO] з 06.11.2017 року. Разом з тим, дані особи не проживають у житловому приміщенні понад один рік, а проживають з колишньою дружиною позивача [PERSON] та її батьками за адресою [ADDRESS] . Позивачем зазначено, що відповідачі понад рік не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом від 10.11.2022 року засвідченим майстром ЖЕД №3 та начальником. Таким чином, зважаючи що відповідачі не проживають в спірній квартирі, спільним побутом з позивачем не пов`язані, перешкод їм в користуванні житловим приміщенням ніхто не чинив, позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом до суду, оскільки реєстрація відповідачів у спірному приміщенні перешкоджає позивачу у вільному користуванні майном. 02.02.2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 51-54). Ухвало Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 27.02.2023 року об 11:00 год. (а.с. 58). 06.03.2023 року від відповідача [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] та [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому остання заперечує проти його задоволення, зазначивши, що діти є малолітніми і не мають іншого житла для проживання та в силу свого віку не можуть самостійно вирішувати про місце своєї реєстрації (а.с. 70-75). У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Корнієнко А.А. позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на необґрунтованості позову та зазначивши, що діти є малолітніми і не мають іншого житла для проживання та в силу свого віку не можуть самостійно вирішувати про місце своєї реєстрації. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився та подав до суду заяву про можливість розгляду справи без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Разом з тим, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач зазначив, що [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте, не надав суду жодного належного доказу на підтвердження належності йому на праві приватної власності спірної квартири, ані при зверненні до суду з позовом, ані під час підготовчого провадження та судового розгляду. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі 204/3945/17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц зазначив наступне. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) від 16.12.2020 року у справі №206/4028/18. Згідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 СК України). Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням зазначено, що працівниками служби під час спілкування з позивачем - [PERSON] встановлено, що позбавлення права користування житловим приміщенням дітей позивачу необхідне для подальшої реалізації квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації вважає, що за таких умов будуть порушені права малолітніх дітей, які в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Слід також зазначити, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України). Статтею 7 СК України, частиною першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed