Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 27.07.2001 по 26.02.2019 [PERSON] (далі - позивач) працювала на Рівненському обласному виробничому комунальному підприємстві водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» (далі відповідач). Позивач подала заяву про звільнення з посади начальника служби обліку і реалізації води за власним бажанням за ч. 3 ст.38 КЗпП України з 29.12.2018. В цій заяві позивач просила відповідача виплатити їй усі належні при звільненні суми, в тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наказом РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» № 61-к-ВД-000525 про припинення трудового договору (контракт) позивача було звільнено з посади начальника служби обліку і реалізації води за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП. В день звільнення з позивачем не був проведений повний розрахунок, а саме не був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2017 по 18.12.2018 в частині 308 478.38 грн. Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеною прогулу за період з 07.09.2017 по 18.12.2018 в сумі 321 119. 85 грн. було вирішено повністю на користь працівника - позивача [PERSON] , що підтверджуються рішенням Рівненського міського суду від 18.12.2018 у справі № 569/15473/17 та постановою Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 569/15473/17. Зазначає, що позивач у попередні два місяці до місяця її звільнення (протягом грудня 2018 року та січня 2019 року) працювала один робочий день - 29.12.2018, за який отримала заробітну плату виходячи з її посадового окладу, що з 01.02.2018 і по день звільнення становив 12 705.00 грн. (розмір посадового окладу встановлено рішенням Рівненського міського суду від 18.12.2018 у справі № 569/15473/17). Заробітна плата [PERSON] за 29.12.2018 (1 робочий день) - 605.00 грн. (12705,00 грн. : 21 робочий день х 1 робочий день). Розрахований середньоденний заробіток [PERSON] - 605.00 грн. (605.00 грн. : 1 відпрацьований робочий день).Кількість робочих днів з 26.02.2019 по 31.05.2022 - 815 днів. Враховуючи наведене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 01.05.2022 становить 493 075.00 грн. (605.00 грн. х 815 роб. дні). Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника, просить позов задовільнити. Будучи присутнім в попередньому судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги повністю підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2019 року по 31 травня 2022 року в розмірі 493 075,00 грн. Щодо заяви сторони відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності зазначив, що позов поданий у строки передбачені законом про що, свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №64601813 від 28.07.2022 року. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав. Суду пояснив, що Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/15473/17 позовні вимоги [PERSON] до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно - каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» задоволені і стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2017 року по 18.12.2018 року в розмірі 321 119, 85 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. Дане рішення суду було виконано підприємством в повному обсязі в травні 2022 року, про що зазначає сама позивач в позові. А тому просить суд з цих підстав застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року по справі №569/15473/17 було задоволено позов [PERSON] до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасувано наказ Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» від 07.09.2017 року № 219-к-ВД-000525 «Про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді начальника служби обліку та реалізації води Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал». Стягнуто з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2017 року по 18.12.2018 року в розмірі 321 119,85грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Стягнуто з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» на користь [PERSON] понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень. 29 грудня 2018 року, згідно наказу (розпорядження) №61-к-ВД - 000525 про припинення трудового договору (контракту) від 26.02.2019року, наявного в матеріалах справи, [PERSON] було звільнено з посади начальника служби обліку і реалізації води за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України та виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, було задоволено апеляційну скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал". Рішення Рівненського міського суду від 18 грудня 2018 року по справі №569/15473/17 було скасовано та відмовлено [PERSON] в задоволенні позову до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про визнання незаконним і скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 20 січня 2021 року постановою Верховного Суду було задоволено касаційну скаргу [PERSON] , скасовано постанову Рівненського апеляційного суду від 26 березня 2019 року та залишено в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року. Позивачка в позові зазначає, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2017року по 18.12.2018 року в сумі 321 119, 85 грн. було вирішено повністю на її користь, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 18.12.2018 у справі № 569/15473/17 та постановою Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 569/15473/17. Звертаючись до суду, позивачка зазначає, що їй не було виплачено 26.02.2019 року у день звільнення, належні при звільненні кошти, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу, який було стягнуто з відповідача згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/15473/17 від 18.12.2018р. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2022 року слідує, що виконавчий документ по справі 569/15473/17 фактично виконаний в повному обсязі та витрати виконавчого провадження сплаченні в повному обсязі. Позивачкою підтверджено те, що кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 321 119,85 грн. було нею отримано. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі N 761/22614/16-ц, положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом. У такому випадку вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України. Відповідно до абз. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 по справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, виходив з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 по справі №755/12623/19, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У відповідності до постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №810/1543/17, зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статі 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Відтак, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/15473/17 було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2017 року по 18.12.2018 року в розмірі 321 119, 85 грн, та виплачена позивачці у повному обсязі, тому з прийняттям судового рішення статі 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, оскільки правовідносини щодо стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу, виникли у порядку виконання судового рішення. За таких обставин суд вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed