Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24.09.2020 року у справі № 940/927/20, та стягувати щомісячно з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а по досягненню [PERSON] повноліття стягувати з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та до досягнення повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 19.02.2018 року у справі № 380/78/18 шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу проживають з позивачкою. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24.09.2020 року у справі № 940/927/20 стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти з усіх видів доходу в розмірі 3000 грн. на двох дітей щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 22.07.2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивачка зауважила, що оскільки стягнення аліментів в частині від заробітку (доходу) відповідача сприятиме достатньому забезпеченню гармонійного розвитку дітей, тому доцільним буде зміна способу їх стягнення з твердої грошової суми на частину від заробітку. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.12.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання. 08.02.2023 року представник відповідача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що жодних доказів про зміну матеріального та сімейного стану або погіршення здоров`я позивачкою до суду не надано. Також не надано документальних підтверджень, які саме суми витрачаються на дітей щомісяця (а. с. 20-30). 21.02.2023 року представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] надав до суду доповнення до відзиву на позовну заяву (а. с. 42). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 21.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, вказуючи, що натепер сума щомісячних аліментів у розмірі 3000,00 гривень є недостатньою для повноцінного розвитку та утримання двох дітей. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та просив визначити аліменти у розмірі 3000,00 гривень на кожну дитину. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а. с. 6-7). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 вересня 2020 року у справі № 940/927/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з усіх видів доходу відповідача в розмірі 3000 грн. на двох дітей щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 22.07.2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 8). Малолітні діти сторін проживають з позивачкою [PERSON] , що підтверджується довідкою № 2630 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, виданою 07.12.2022 року управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Тетіївської міської ради (а. с. 9). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 2, 3 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина 1 статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, у будь-якому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Позивачка скористалася своїм правом, звернувшись із позовом про зміну способу стягнення аліментів, шляхом їх присудження у частці від доходу відповідача. При цьому, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивачка бажає скористатися такою можливістю. Твердження представника відповідача про те, що позивачка не надала жодних доказів про зміну матеріального та сімейного стану, або погіршення стану здоров`я, суд не бере до уваги, оскільки предметом позову у цій справі є не збільшення розміру аліментів, а зміна способу стягнення аліментів, зокрема з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу), що є виключною ініціативою того з батьків, з ким проживають діти. Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, зміна способу стягнення аліментів шляхом їх присудження у частці від доходу відповідача, на переконання суду, буде відповідати інтересам всіх учасників даних правовідносин та засадам справедливості, добросовісності та розумності. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів у частці від доходу платника аліментів, суд враховує наступне. Частиною першою статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При вирішенні питання щодо розміру частки на утримання дітей, суд в першу чергу враховує найкращі інтереси дітей, чи буде відповідати їх розмір рівню життя, необхідного для нормального фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини, а також спроможність батьків сплачувати аліменти та щоб присуджений розмір аліментів, в даному випадку, не був менший, ніж вже визначений рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 вересня 2020 року у справі № 940/927/20. Так, у цій справі суд встановив, що неповнолітні діти сторін проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. Позивачка та відповідач офіційно працевлаштовані та отримують щомісячно доходи, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 22.03.2023 року та довідкою про доходи від 06.03.2023 року № 86 (а. с. 68 -70). Відповідач [PERSON] з 16.12.2022 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 27). Заразом, наявність у відповідача іншої сім`ї, дружини, яка наразі не працює, але за віком є працездатною, та утримання непрацездатних батьків, не звільняє його від обов`язку по утриманню своїх малолітніх дітей. Крім того, суд зазначає, що розмір утримання аліментів має залежати не лише від доходів, які отримує його платник та який він об`єктивно міг би і може сплачувати, а й від вимог розумності та необхідного достатку. При цьому, суд не бере до уваги доводи позивачки про стягнення з відповідача аліментів щомісячно саме у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), оскільки встановлений ч. 5 статті 183 СК України розмір аліментів (на двох дітей - однієї третини) визначений для випадків, коли стягнення аліментів вирішується у наказному провадженні. У позовному провадженні, у тому числі при вирішенні питання про зміну способу стягнення аліментів, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з урахуванням обставин, визначених ст. 182 СК України. Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути на утримання дітей аліменти щомісячно у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. На переконання суду такий розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, відповідатиме їхнім інтересам, правам і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси отримувача, а також забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та не порушуватиме правила щодо рівності батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, в ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, відтак, стягненню з відповідача на користь держави підлягає сума судового збору у розмірі 805 грн. 20 коп. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial