Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

В грудні 2022 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року, належить квартира [ADDRESS] . Позивачка зазначала, що вона в квартирі не проживає, оскільки проживає в інший квартирі. На даний час у зазначеній квартирі проживають без реєстрації її рідний син [PERSON] , онук [PERSON] та [PERSON] , відповідачка у справі, яка є співмешканкою [PERSON] . Вказувала, що між нею та [PERSON] склалися неприязні відносини у зв`язку з тим, що остання зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, робить неможливим проживання у квартирі її сина та онука, звертається до неї з неповагою, виключно нецензурною бранью та чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Стверджувала, що вона не давала згоди на вселення відповідачки у квартиру, яка належить їй на праві власності, у зв`язку з чим неодноразово зверталась до останньої з вимогою виселиться їз квартири, але [PERSON] на її вимоги поводиться агресивно та намагається застосувати до неї фізичне насилля. На теперішній час вона не має можливості увійти у свою квартиру та користуватися нею, оскільки відповідачка чинить їй перешкоди. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року провадження по справі у відношенні [PERSON] за ст. 173-2 ч.1 КУаАП було закрито у зв`язку зі спливом строків притягнення до адміністравнлї відповідальності. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] з квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 16 січня 2023 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 23). Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 35). Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, надав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, та просила суд розглянути справу в порядку заочного провадження та винести заочне рішення (а.с. 6, 7, 136). Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с. 39, 40). У зв`язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 29, розділом першим книгою третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 05 грудня 2000 року шлюб між ними розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що у [PERSON] є син [PERSON] , [INFO] , та онук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7, 8). Встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 13). Зі слів позивачки в квартирі [ADDRESS] проживають без реєстрації її рідний сін [PERSON] , онук [PERSON] та [PERSON] , відповідачка у справі, яка є співмешканкою [PERSON] . Факт проживання [PERSON] без реєстрації в квартирі [ADDRESS] підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17 липня 2021 року, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року та поясненями свідка [PERSON] в судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та [PERSON] склалися неприязні відносини у зав`язку з тим, що остання зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, робить неможливим проживання у квартирі її сина та онука, звертається до неї з неповагою виключно нецензурною лексикою та чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Зі слів [PERSON] в судовому засіданні, вона не давала згоди на вселення відповідачки у квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. На її вимоги про звільнення квартири [ADDRESS] , відповідачка поводиться агресивно та намагається застосувати до неї фізичне насилля. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житдловому приміщенні/будинку осіб №Б7-177460-ф/л від 23 листопада 2022 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані але не проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Встановлено, що позивачка в квартирі не проживає, оскільки зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , яка також належить їй на праві власності. Крім неї в квартирі [ADDRESS] зареєстрваний її син [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрвоаних у житдловому приміщенні/ будинку осіб №Б7-177446-ф/л від 23 листопада 2022 року (а.с. 11). Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року провадження по справі у відношенні [PERSON] за ст. 173-2 ч.1 КУаАП було закрито у зв`язку зі спливом строків притягнення до адміністравнлї відповідальності (а.с. 15). Судом встановлено, що позивачка на даний час не має можливості увійти в квартиру [ADDRESS] , користуватися нею, оскільки відповідачка чинить їй перешкоди. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що позивачка є її рідною тіткою. В квартирі [ADDRESS] проживають без реєстрації син позивачки, її онук та [PERSON] , яка зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, та чинить перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За правилами ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї власника вищезазначеної квартири. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки і остання свою згоду на проживання [PERSON] у квартирі, не давала, суд прийшов до висновку, що відповідачка вселилась до квартири позивачки без її згоди, чинить їй перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивачки на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивачки про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачки є законними і обґрунтованими. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що права позивачки, як законного власника квартири, щодо володіння та користування нею порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом виселення відповідачки їз квартири [ADDRESS] , оскільки відповідачка поселилися в зазначену квартиру без згоди позивачки. За положеннями частин 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки [PERSON] та не зареєстрована в квартирі [ADDRESS] за її згодою, а тому у [PERSON] не виникло право користування вказаною квартирою. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Судом встановлено, що при зверненні до суду, позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., які підлягають стягненню з відповідачки (а.с. 1).

Outcome: approved