Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи його тим, що її батько [PERSON] в 2007 році, відразу ж після її народження залишив їх з матір?ю [PERSON] та пішов до іншої жінки і з того часу взагалі не проявляє до неї батьківських почуттів та не виконує батьківських обов?язків. Вихованням та утриманням займалися її мати та вітчим, відповідач жодного разу не поцікавився її життям, здоров?ям, навчанням, жодного разу не привітав її з Днем народження, не відвідав школу. Протягом останніх п?яти років вона неодноразово намагалася налагодити з ним відносини, телефонувала йому, запрошувала його до себе в гості, в школу на свята, однак той постійно відповідав, що немає часу. Саме те, що відповідач просто ігнорує її, як дочку, і спонукало до подання позову до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, додала, що за 15 років її життя відповідач привітав її з Днем народження лише раз - коли їй виповнилося 2 роки, ведмедик, який подарував їй батько, зберігається у неї ще й досі. Після того він жодного разу не поцікавився її життям. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 128 ЦПК України, в суд не з?явився, про причину неявки не повідомив, подав заяву про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з?явилася, подала заяву про те, що не заперечує проти задоволення позову, просить розглядати справу у її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача та третіх осіб, згідно ст. 200 ЦПК України проводити розгляд справи по суті. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України, дитина, яка досягла 14 років має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб. Згідно із заявою, засвідченої приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Сурмою Г.Ф. 11.01.2023, відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування Теофіпольської селищної ради від 20.02.2023, [PERSON] проживає окремо від доньки [PERSON] , з донькою не підтримує стосунків, участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, тому позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно [PERSON] [INFO] , оскільки жодних доказів наявності у відповідача поважних причин неприймання участі в утриманні та вихованні ним доньки Єлізавети суду не надано. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved