Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

у жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-Життя» про визнання договору частково недійсним та визнання зобов`язання за договором про споживчий кредит виконаним, в якому просила: -визнати недійним пункт договору про споживчий кредит № 3001359648601 від 17.07.2019 року, укладеного між нею та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» в частині надання кредитних грошових коштів на оплату вартості страхових послуг ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-Життя» за договором добровільного страхування життя; - визнати зобов`язання за договором про споживчий кредит № 3001359648601 від 17.07.2019 року - виконаними; - стягнути з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» у відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.; - стягнути з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6 510,00 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 17.07.2019 року нею в магазині Ringoo було придбано мобільний телефон iPhone Xs 256Gb Gold, вартістю 33 999,00 грн. Оплата зазначеного мобільного телефону була здійснена за допомогою запозичених грошових коштів, для чого нею було укладено договір споживчого кредиту з АТ «Перший Український Міжнародний Банк», паспорт споживчого кредиту якого був роздрукований продавцем магазину Ringoo та наданий їй на підпис. Зазначила, що була впевнена, що договір споживчого кредиту укладений саме на суму вартості придбаного нею мобільного телефону. В подальшому, нею було сплачено готівкові грошові кошти у розмірі 2 000,00 грн. Отже, порахувавши залишок, що підлягає до сплати, вона була впевнена, що зазначений споживчий кредит буде повернуто нею впродовж одного року, який відповідно до умов договору є пільговим. Останній платіж позивачка здійснила 12.06.2020 року. Однак, співробітниками АТ «ПУМБ» було повідомлено, що за нею обліковується ще заборгованість у розмірі 6 740,05 грн. (станом на дату звернення з цією позовною заявою сума заборгованості вже складає 7 700,00 грн.). Також їй було повідомлено, що загальна сума кредиту, яка була 17.07.2019 року складає 40 077,76 грн., різниця, що не сплачена нею, є сумою вартості страховки, яка була придбана під час укладення договору споживчого кредиту. Вказала, що згоди укладення договору страхування життя не надавала, під час отримання кредиту продавець магазину Ringoo не роз`яснив про збільшення розміру кредиту, а також про укладення договору страхування. Під час отримання кредиту їй на підпис було надано паспорт споживчого кредиту, в якому були відсутні відомості щодо загальної вартості кредиту.Також не було вказівки на вид договору страхування, на вартість такого страхування, що надало б змогу їй одразу відмовитися від отримання кредитних грошових коштів на оплату такої страховки. Вважала, що банк приховав від неї об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, тим самим ввівши в оману. Зазначила, що положення договору про споживчий кредит щодо отримання нею грошових коштів для оплати послуг страхування життя, яких вона не потребувала, є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 11.12.2020 року, відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (а.с. 74-75). 13.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність (а.с.83-84). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 22.11.2022 року, закрито підготовче засідання, призначено судовий розгляд (а.с. 141). В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання явку представника не забезпечив, від останнього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та проханням відмовити у задоволенні позову. Третя особа, яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, явку представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки не повідомила, пояснення на позов не подала, клопотань з процесуальних питань не заявляла. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено та не заперечено сторонами, що 17.07.2019 року позивач з метою придбання мобільного телефону iPhone Xs 256 Gb Gold, вартістю 33 999,00 грн. у ФОП « [PERSON] » звернулась до АТ «Перший український міжнародний банк» із заявою № 3001359648601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та заявою про приєднання до договору страхування № 30013596486 (а.с. 87). Як вбачається із заяви №3001359648601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 17.07.2019 року, [PERSON] просила АТ «Перший український міжнародний банк» надати споживчий кредит з пільговим періодом (з послугою страхування): сума - 40 077,76 грн., в т.ч. для оплати Договору страхування 7 679,75 грн. Підписанням цієї заяви [PERSON] підтвердила, що приймає публічну позицію АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО), яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погодилась з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості Банку), а при обранні послуг з укладання договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердила свою згоду на укладання договору страхування на зазначених нижче умовах. За умовами страхування життя зі споживчим кредитом, [PERSON] шляхом підписання цієї заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, погодилась та прийняла у повному обсязі публічну пропозицію укласти договір добровільного страхування життя за програмою «Страхування життя зі споживчим кредитом готівкою «ПрАТ «УАСК «АСКА «Життя», від імені якого діє ПАТ «ПУМБ», на умовах, розміщених на офіційному веб-сайті страховика та зазначених у вигляді заяви на приєднання до договору страхування. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України та приписів ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів ст. 4 ЦПК України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Частинами 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит (ч. ч. 1-3 статті 15 Закону України «Про споживче кредитування») . Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як вже вказувалося вище, кредитний договір укладений між сторонами 17.07.2019 року. На момент укладення договору вже діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734-VІІ, що набрав чинності 10.06.2017 року. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. У п. 3 ч. 3 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Так, згідно з п. 4 ч. 1ст. 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. З матеріалів справи вбачається, що у договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи комісію, її розмір, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту. Підписавши Заяву на приєднання до договору, позивач була обізнана про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодилась з такою платою за кредит. Позивач не зверталась до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює. Підпис позивача в заяві № 3001359648601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та заяві про приєднання до договору страхування № 300135964860 свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що її не було ознайомлено з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, позивач підписала заяву № 3001359648601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а отже погодилась з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та ознайомився з ризиками. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мала передбачену законом можливість після підписання кредитного договору детально оцінити його умови та в разі необхідності відмовитися від кредитного договору, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористалась. За таких обставин, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору в частині надання кредитних коштів на оплату вартості страхових послуг. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оцінюючи належність,допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що сторонами під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства,їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним в частині надання кредитних коштів на оплату вартості страхових послуг не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вимога позивача про визнання зобов`язання за договором про споживчий кредит № 3001359648601 від 17.07.2019 року виконаними, також не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки є недоведеною доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Як зазначено, доказів виконання договору та прийняття його кредитором матеріали справи не містять, позивачем не надані, а тому суд надходить до висновку про те, що позов і в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача і в частині стягнення моральної шкоди, оскільки порушень при укладанні кредитного договору судом встановлено не було, отже підстави для задоволення вимог по стягненню моральної шкоди відсутні. Щодо вимоги про стягнення збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6 510,00 грн., то суд зазначає наступне. Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п. 2 роз`яснено, що згідно із главою 8 розділу І ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. За своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 року у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 року у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 року у справі № 6-15773св09. У п. 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, п. 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства, а тому посилання позивача на ст. 22 ЦК України є безпідставним. Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року, № 5076-VI визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з позовною заявою [PERSON] подано договір № Т-1923 від 30.07.2020 року, укладений останньою з ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» в особі касира - адміністратора Сайко К.Р. (а.с. 72). Згідно п. 1 розділу 3 договору вартість надання юридичних послуг становить 6 510,00 грн. Згідно копій чеків вбачається, що 30.07.2020 року, 31.07.2020 року та 11.08.2020 року сплачено 500,00 грн., 4 000,00 грн. та 2 010,00 грн. відповідно (а.с. 72 звор.). Однак, кому, ким і на підставі чого сплачені вказані суми, матеріали справи не містять, з поданих чеків не вбачається, що ці витрати сплачені саме позивачем. Крім того, згідно долученої копії договору № Т-1923 від 30.07.2020 року неможливо встановити, які саме юридичні послуги були предметом вказаного договору, адже останніх вказано, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні юридичні послуги: проекти претензії в магазин, в страхову компанію, проект заяви в НБУ, проект претензії в банк, консультації. При цьому відомостей про те, що ці послуги пов`язані із наданням правової допомоги саме у цій справі відсутні. Окрім того, договір № Т-1923 від 30.07.2020 року укладений касиром-адміністратором Сайко К.Р., який не є адвокатом, оскільки вказана особа є лише уповноваженою від юридичної особи і діє в межах наданих їх Генеральним директором Лопушанським А.В. повноважень на підставі довіреності № Д-003 від 05.08.2020 року. Однак, до матеріалів позовної заяви не додано копії довіреності № Д-003 від 05.08.2020 року, виданої генеральним директором Суворовим О.В., тому суд не має можливості перевірити, чи підписаний даний договір уповноваженою особою з боку виконавця ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу». Такими чином, позивачем не доведено, що нею було отримано правову допомогу, оскільки з договору не вбачається, що виконавцем робіт є адвокат або особа, яка за законом має правом на надання юридичних послуг. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги особою, яка надає таку допомогу професійно. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6 510,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed