Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася 27.12.2022 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за несвоєчасне повернення грошових коштів згідно рішення суду, просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 110\~593,54 грн., вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2005 року, по справі №2-2672/05 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення подвійної суми завдатку, було задоволено позовні вимоги позивача [PERSON] та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача суму завдатку у розмірі 14924,00 грн. та державного мита у розмірі 150,00 грн. Однак, станом на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано вимоги вищезазначеного рішення суду, грошові кошти у розмірі 14924,00 грн. та 150,00 грн. не повернуті. У зв`язку із тривалим невиконанням боржником грошового зобов`язання,\~ [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] \~грошові кошти у зв`язку із несвоєчасним поверненням грошових коштів згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2005 року по справі №2-2672/05 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення подвійної суми завдатку, - інфляційні втрати у розмірі 102 866,15 грн., 3% річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду за період з 25.11.2005 року по 26.12.2022 року у розмірі 7\~727,39 грн., а всього стягнути 110\~593,54 грн. З урахуванням викладеного, [PERSON] , звернулася до суду із відповідним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву згідно якої позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити в повному обсязі, розглянувши справу у її відсутність. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2005 року по справі №2-2672/05 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення подвійної суми завдатку, було задоволено позовні вимоги позивача [PERSON] та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму завдатку у розмірі 14924,00 грн. та державного мита у розмірі 150,00 грн.. 25 листопада 2005 року зазначене вище рішення суду набрало законної сили. 21 грудня 2005 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було видано виконавчий лист в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму завдатку в розмірі 14924,00 грн. та державного мита у розмірі 150,00 грн. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з повідомлення Білгород-Дністровського відділу Державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального Управління юстиції (м. Одеса) №100500/21.3-16 від 16.02.2022 року, у Відділі перебувало виконавче провадження ВП №19340750, з примусового виконання виконавчого листа №2-2672, виданого 21.12.2005 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 15074,00 грн. У зв`язку з тим, що на момент перевірки у боржника відсутні кошти та майно, на яке можна звернути стягнення для погашення боргу і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, вищезазначене виконавче провадження ВП №19340750 було завершено 05.08.2011 року в порядку п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення). Тобто, відповідач [PERSON] свідомо та навмисно ухиляється від виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2005 року по справі №2-2672/05 щодо повернення позивачу грошових коштів у сумі 15074,00 грн. Відповідно до\~статті 129-1 Конституції України\~суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9\~статті 129 Конституції України\~до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до частини першої\~статі 509 Цивільного кодексу України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою\~статті 509 Цивільного кодексу України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу. Так, відповідно до частини п`ятої\~статті 11 Цивільного кодексу України\~у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, заборгованість [PERSON] у розмірі 15074,00 грн., що була встановлена рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2005 року по справі №2-2672/05 є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Положеннями\~ст. 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правилом ч.ч. 1, 2\~ст. 14 ЦПК України\~- судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У частині першій\~статті 273 ЦПК України\~сформульоване правило, за змістом якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Враховуючи те, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2005 року по справі №2-2672/05 набрало законної сили 25.11.2005 року, не оскаржувалось в апеляційному поряду - це рішення набуло статусу обов`язкового до виконання для сторін по справі з 25.11.2005 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 102\~866,15 грн. та 3% річних в розмірі 7\~727,39 грн., нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за несвоєчасне виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №2-2672/05 від 14.11.2005 року. Статтею 526\~ЦК України\~визначено,\~що зобов`язання\~має виконуватися\~належним чином\~відповідно до\~умов договору\~та вимог\~цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких\~умов та\~вимог -\~відповідно до\~звичаїв ділового\~обороту або\~інших вимог,\~що звичайно\~ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 525 ЦК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом або договором. Статтею 610 ЦК України\~встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України\~визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлює\~ст. 612 ч. 1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. А відповідно до\~ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно положень\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст.625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. За змістом статей\~524,\~533-535,\~625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-п. У постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Стаття 625 ЦК України, у конструкції\~Цивільного кодексу України\~розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/4878/16-ц (провадження №61- 1625св18). Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що грошове зобов`язання у відповідача виникло з дати набуття рішенням суду від 25.11.2005 року законної сили, і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми. Згідно наданих позивачем розрахунків, з якими суду погоджується, розрахунок інфляційних втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів за період з 25.11.2005 року по 26.12.2022 року у сумі 15074,00 грн. складає: 7.769690. Інфляційне збільшення 15074 х 7.769690 15074 = 102\~046,30 грн. Розрахунок 3% річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду за період з 25.11.2005 року по 26.12.2022 року складає наступне. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Всього штрафних санкцій 7\~727,39 грн. Таким чином, сума стягнення загальних штрафних санкцій за період прострочення грошового зобов`язання протягом 6241 дня (з 25.11.2005 року по 26.12.2022 року) складає - 102\~866,15 грн. (інфляційне збільшення)\~+\~7\~727,39 грн. (3% річних)\~= 110 593,54 грн.. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають до стягнення інфляційні втрати, 3% річних за несвоєчасне повернення грошових коштів згідно вищезазначеного рішення суду у розмірі 110 593,54 грн. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1602,14 грн.

Outcome: approved