Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

03.01.2023 року до Красноокнянського районного суду Одеської області з Приморського районного суду м.Одеси для розгляду за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 09.01.2023 року позовна заява була залишена без руху. 14.02.2023 року до суду надійшли виправлення недоліків позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 серпня 2018 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Як вказує позивач, спільне життя з відповідачем не склалося по причині раннього одруження та різних поглядів на життя. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у них з відповідачем відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння. Шлюбні відносини між ними припинені з червня 2022 року і спільне господарство вони не ведуть. Позивач вважає, що оскільки сімейні відносини фактично припинені, то існування та збереження шлюбу суперечить її інтересам і подальше спільне життя з відповідачем неможливе. Тому позивач просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем. Ухвалою від 21.02.2023 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, на позові наполягає та просить його задовольнити /а.с.47/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак також подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення /а.с.49/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 07 серпня 2018 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1791 /а.с.2/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] /а.с.9/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом певного часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, тривалий час проживають окремо і спільне господарство не ведуть. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе, а відповідач не заперечував проти цього. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач за подання позову сплатила судовий збір в сумі 1073,60 грн. (квитанція №189362079 від 08.02.2023 року, через інтернет-банкінг АТ «Райффайзен Банк» /а.с.33/. Крім того, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн. (50% від 1073,6 грн., сплаченого позивачем за подання позову через інтернет-банкінг АТ «Райффайзен Банк» за квитанцією №189362079 від 08.02.2023 року), а іншу частину судового збору у сумі 536,80 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved