Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, в якому просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 17.10.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірваний 12.08.2010. В шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Під час вагітності позивача стосунки з відповідачем зіпсувалися, відповідач від самого народження дитиною не цікавився, не спілкувався з дочкою, не приймав участі в її житті, духовному розвитку тощо, матеріально не утримував, тобто самоусунувся від її виховання та забезпечення дитини, лише один раз 27.07.2021 відповідач спілкувався з дочкою. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13.09.2021 р. задоволенні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2022 р. скасовано заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13.09.2021 року та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України, остання надала заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримала, додатково зазначило, що на теперішній час у відповідача не змінилось ставлення щодо виховання та утримання дитини. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України, відповідач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечував проти позбавлення батьківських прав, просив врахувати, що він сплачує 33 % від заробітку на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , заборгованості по аліментам не має. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України, до суду надійшов лист про розгляд справи у його відсутність на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009 року, який було розірвано 18.11.2011 року, що підтверджується копією рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18.11.2011 р. (а.с.13). Від шлюбу в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.08.2010 року (а.с.12). Позивач та її дочка зареєстровані, як внутрішньо переміщені особи, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками № 6821-5002078065 від 01.09.2022, №6821-5002078090 від 01.09.2022 (а.с.126, 127). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , 27.07.2010 р. навчалася в Бахмутський ЗОШ № 5, відвідувала КЗ «Бахмутський фаховий коледж культури і мистецтва імені Івана Карабиця», проходила навчання в спортивному оздоровчому клубі « [INFO] », відвідувала Мистецьку школу № 1 м. Бахмут, вихованням дитини займається мати, батько не бере участі в житті дитини, батьківські збори не відвідує (а.с.17-22). Згідно довідки Корольовського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) № 19-22/32/2021/21/130901 від 08.12.2021, [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.04.2018 р., заборгованості по аліментам не має (а.с.67). Відповідно до висновку № 01-34/3892/0/2-21 від 09.09.2021 року, орган опіки та піклування Бахмутської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.43-46). Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків. Звертаючись до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивач, як на підставу заявлених вимог, посилалась на те, що відповідач не бажає спілкуватись з дитиною, не приділяє їй уваги, не надає матеріальної допомоги на її утримання у тому розмірі, який потребує дитина. Та в цілому вважає, що таким чином відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Суд погоджується із такими доводами, оскільки як встановлено в судовому засіданні відповідач не бажає спілкуватися з дитиною. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, визначених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно п. 15 цієї Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Як встановлено в судовому засіданні так і матеріалами справи, відповідач з дитиною не спілкується, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток тощо. Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, позиція дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Суд має право постановити рішення всупереч інтересам дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи доведено, встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини, не бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з матір`ю [PERSON] . За обставин доведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, враховуючи висновок органу опіки та піклування Бахмутської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд дійшов висновку про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Щодо стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Враховуючи, що відповідач сплачує аліменти на двох неповнолітніх дітей, з урахуванням його матеріального стану, суд вважає необхідним стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на користь позивачки до повноліття дитини. В іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 908 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial