Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди та матеріальних витрат. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 29.10.2020 в [ADDRESS] на станції міської електрички «Вишгородська» електропоїзд ЕПЛ-9т № 002 скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] та «протягнув» його по перону. Від отриманих травм потерпілий помер. Просять стягнути з Комунального підприємства "Київпастранс" на користь [PERSON] суму 250000,00грн моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, на користь [PERSON] в розмірі 250000,00грн моральної шкоди, завданої смертю батька та на користь [PERSON] суму 250000грн моральної шкоди, завданої смертю батька та стягнути витрати в розмірі 21100,00грн на поховання та виготовлення надгробного пам`ятника. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 08.12.2022, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Від представника відповідача Комунального підприємства "Київпастранс" до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого частково не погоджується з позовними вимогами по тим підставам, що за наслідками проведення досудового розслідування кримінальне провадження внесено до ЄРДР за № 12020100050005551 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). Також досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено відсутність вини в діях машиніста електропоїзда, який перебував на момент даної пригоди з КП «Київпастранс» у трудових відносинах. Доведено, що дана ДТП сталась в наслідок необережних дій загиблого [PERSON] , який знехтував Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, що призвело до смерті останнього. На підставі зазначеного КП "Київпастранс" вважає за доцільним задовольнити судом моральну шкоду на користь позивачів частково в розмірі 20000,00грн кожному. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання 07.03.2023 не з'явились. Від представника позивачів - адвоката Таргоній В.М., до суду надійшла заява з проханням слухати справу у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача Комунального підприємства "Київпастранс" в судове засідання 07.03.2023 не з'явився. Подав до суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності з урахуванням відзиву на позовну заяву. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 29.10.2020 в [ADDRESS] на станції міської електрички «Вишгородська» електропоїзд ЕПЛ-9мт № 002 скоїв наїзд на громадянина [PERSON] , [INFO] та «протягнув» його по перону. Електропоїзд ЕПЛ-9мт № 002 згідно з наказом Міністерства Інфраструктури України від 07.12.2011 № 611/2300 був переданий до сфери управління Київської міської державної адміністрації і перебуває на балансі комунального підприємства «Київпастранс». З листа Комунального підприємства «Київпастранс» від 04.11.2021 № 053/01-3593 встановлено, що машиніст електропоїзда [PERSON] знаходиться в трудових відносинах з [INFO] , а помічник машиніста [PERSON] знаходиться в трудових відносинах з 18.10.2012 з відокремленим підрозділом Служби міських залізничних перевезень КП «Київпастранс». Згідно звитягу з єдиного реєстру досудових розслідування, ЄРДР за №12020100050005551, 08.11.2020 в реанімаційному відділенні КМКЛ ШМД виявлено труп [PERSON] , [INFO] із тілесними ушкодженнями, які він отримав 29.10.2020 близько 18год 18хв, на станції міської електрички «Вишгородська» по вул. Резервній у м. Києві в результаті наїзду на нього електро-погягу. Відповідно до Висновку експертного дослідження № 021-2544-2020 зазначено, що при дослідженні трупа [PERSON] виявлені: травма грудної клітини та живота (двобічні переломи ребер, розрив дванадцятипалової кишки); забійна рана та синець на обличчі, синець на правому стегні; сліди виконаного оперативного лікування (лапаротомії, ушивання розриву дванадцятипалової кишки, дренування грудної та черевної порожнин; розповсюджений перитоніт), неспроможність швів в ділянці розриву дванадцятипалової кишки, дистрофічні зміни органів; ознаки вагонії в стінці кишок, вогнищевий інфаркт селезінки з реактивними змінами та ознаками імунної недостатності, ознаки гострої ендокринної недостатності в наднирнику; вогнища ішемічної дистрофії та контрактурні зміни міокарду, спазм і малокров`я артерій серця, серозно-гнійна пневмонія, шунтування кровотока та вогнища некрофрозу в нирках, набряк головного мозку. Ушкодження у [PERSON] виникли внаслідок контактів голови, тулуба та правої нижньої кінцівки з тупими предметами, що мали переважаючу поверхню. Давність їх утворення відповідає вказаній в медичній документації даті - 29.10.2020. Травми грудної клітини та живота має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, знаходиться у зв`язку з настанням смерті [PERSON] , інші ушкодження - ознаки легких тілесних ушкоджень, які у зв`язку з настанням його смерті не знаходяться. До смерті [PERSON] призвела травма грудної клітини та живота, яка проявилась двобічними переломами ребер та розривом дванадцятипалової кишки та ускладнилась розвитком перитоніту. Згідно лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] помер в КНП «КМК ЛШМД». Хвороба, що призвела до смерті, безпосередня причина смерті - перитоніт. Захворювання та патологічні стани, що зумовили безпосередню причину смерті - травматичний розрив дванадцятипалової кишки. Пігнохід травматичний, при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування. Місце та обставини, при яких відбулась травна - травмований на платформі залізничної станції, місце і обставини не уточнені. Відповідно до свідоцтва про смерті Серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Позивачка [PERSON] , згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] від 09.01.1990 являється дружиною померлого [PERSON] . Позивачка [PERSON] , згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 15.11.1986 являється рідною донькою померлого [PERSON] . Позивачка [PERSON] , згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 12.12.1989 являється рідною донькою померлого [PERSON] . Відповідно до п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У відповідності до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного Суду, викладених у Постановах від 25 листопада 2020 року (справа №760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа №133/1238/17). При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі, якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така ж правова позиція висловлена у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 08 листопада 2018 року (справа №336/3665/16-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Представник відповідача посилається як на підставу зменшення відшкодування моральної шкоди на ту обставину, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено відсутність вини в діях машиніста електропоїзда, який перебував на момент даної пригоди з КП «Київпастранс» та доведено, що дана ДТП сталась в наслідок необережних дій загиблого [PERSON] , який знехтував Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, що призвело до смерті останнього. Однак суду не надано доказів щодо закриття кримінального провадження та не надано доказів знехтування загиблим [PERSON] Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що моральна шкода позивачам завдана смертю їх чоловіка та батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачам душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка та батька у житті позивачів не можливо. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже суд, урахувавши характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, моральний стан та стан їх здоров`я, вимушені зміни у житті, дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі по 100 000,00грн на кожного позивача є розумним, виваженимі достатнім для сатисфакції потерпілої сторони. Згідно статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до наданих позивачкою [PERSON] чеків, остання на поховання загиблого [PERSON] сплатила 8450,00грн, що підтверджується товарним чеком №10 від 11.11.2020, та згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 363 від 18.12.2021 оплатила надгробний пам`ятник вартістю 12650,00грн, що разом становить 21100,00грн. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Приймаючи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме до стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] підлягає відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 21100,00грн та моральної шкоди в розмірі 100000,00грн на користь кожного позивача. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3211,00грн.

Outcome: partial