Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

14.12.2021 року позивач звернулася до суду з даним позовом, обґрунтувавши вимоги тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , які з 25.02.2020 року не проживають у будинку, особистих речей в помешканні не мають. Оскільки відповідачі близько двох років не мешкають у вказаному будинку, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власника майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті суду, судові повістки, що направлялися на адресу їх реєстрації, повернулися за закінченням строків зберігання. Представник зацікавленої особи надав на адресу суду висновок органу опіки та піклування, в якому зазначив, що недоцільно визнавати малолітню [PERSON] , 16.02.2020 року такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. З свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 1998 року серії НГ 0562262, витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 14348139 від 24.04.2007 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Також [PERSON] належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту серії ДН № 171593 від 30.05.2005 року. З довідок про реєстрацію місця проживання особи № 22-15/3-996 та 22-15/3-992 від 26.02.2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки № 167948 від 10.02.2022 року, виданою Слов`янською міською адміністрацією Краматорського району Донецької області [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають в будинку з 25.02.2020 року, що засвідчено сусідами - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Судом встановлено, що відповідачка не мешкає у спірному будинку понад встановлені законом строки, самостійно покинула зазначений будинок та перестала у ньому мешкати. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому, відповідачка має бути визнаною такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки не мешкає у спірному будинку понад встановлені законом строки та її право користування будинком перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Частиною 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня [PERSON] у спірному будинку не мешкає, так саме, як і її матір. Залишення неповнолітнього зареєстрованим у спірній квартирі суперечило б змісту ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Враховуючи, що [PERSON] залишила постійне місце проживання разом зі своєю матір`ю [PERSON] , суд вважає, що [PERSON] слід також визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивачка не наполягає на стягнення з відповідачів судового збору, який суд покладає на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved