Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

28.01.2022 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся представник ПАТ «Дельта Банк» із вказаною позовною заявою та просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , та зняти вказаних осіб з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.12.2018 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01.06.2016 по справі № 522/18594/15-ц зареєстровано право приватної власності ПАТ «Дельта Банк» на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,1кв.м.. Реєстрація та проживання відповідачів у належній позивачу квартирі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження об`єктом права власності, а відповідачі в свою чергу втратили право користування квартирою у зв`язку із зверненням стягнення ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки, що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 31.03.2022 року до суду надійшли пояснення третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради, відповідно до яких представник просив при прийнятті рішення врахувати найкращі інтереси малолітніх дітей та розгляд справи проводити без участі представника Служби у справах дітей Одеської міської ради. До суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого представник просила відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що позивачем обрано неправильній спосіб захисту своїх прав, а виселення колишнього власника квартири, яка була предметом іпотеки, та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення в даному випадку неможливе, також представник відповідача зазначила, що задоволення позову призведе до порушення прав неповнолітніх дітей. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2023 року викликано представника позивача - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», відповідачів - [PERSON] ,\~ [PERSON] та/або їх представників для надання особистих пояснень, визнано їх явку обов`язковою. У судове засідання 16.03.2023 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У судовому засіданні 16.03.2023 року було заслухано пояснення представника відповідача Альчинської К.В., яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] адвоката Попової О.А., яка заперечувала проти позову та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської\~ради до судового засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява третьої особи про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей Одеської міської ради. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11121692000, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в розмірі 35\~000,00 дол. США строком до 23.02.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, предметом якого є квартира, загальною площею 34,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Бак» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вищевказаного Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному та іпотечному договорах. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 34,1 кв. м, з них житлова площа 17,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 11121692000 від 23.02.2007 року у розмірі 1446092 грн. (один мільйон чотириста сорок шість тисяч дев`яносто дві гривні), шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на підставі Договору іпотеки від 23.02.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] . 12.12.2018 року на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01.06.2016 по справі № 522/18594/15-ц зареєстровано право приватної власності ПАТ «Дельта банк» на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,1 кв.м. (номер запису про право власності 29522295 від 12.12.2018). З довідки Департаменту надання адміністративних послуг від 15.04.2019 року №24/01-02-20 вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] є комунальною, на які відкрито два особові рахунки. В комунальній квартирі [ADDRESS] особовий рахунок якої відкритий на [PERSON] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання - 26.10.2005 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання - 07.08.2008 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання - 08.10.2010 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання - 22.06.2012 року. Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації, позивач посилається на статтю 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично, позивач наводить правове обґрунтування позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки, та членів його сім`ї, однак, заявляє іншу позовну вимогу - визнання відповідачів такими, що втратили право користування. При цьому суд звертає увагу, що зазвичай така позовна вимога висувається в порядку статті 72 ЖК УРСР до відповідачів, які тривалий час не користуються житловим приміщенням, в якому зареєстровані, не проживають в ньому, не несуть тягар його утримання, не приймають участі у сплаті комунальних платежів. Оскільки відповідачі не проживають в певному жилому приміщенні, відсутня і необхідність їх виселяти з нього. Суд зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло Відповідно до\~статті 589 ЦК України, частини першої\~статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених\~статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в\~статті 590 ЦК України\~й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Частиною першою\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР. Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до\~статті 109 Житлового кодексу Української РСР\~та викладено її в новій редакції. Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року (справа № 520/15533/13-ц) при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18). Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Як встановлено судом, 23.02.2007 року [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру за адресою [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 25.07.2006 року за №8-18867, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в реєстровій книзі за №538, під реєстровим №502. Таким чином, судом встановлено, що придбання квартири відбулось не за рахунок кредитних коштів. Окрім того судом встановлено, що відповідачі проживають та зареєстровані у спірній квартирі на законних підставах, будь-яких доказів того, що останні чинять перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням матеріали справи не містять. Підсумовуючи викладене суд вважає, що за таких обставин позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством для даних правовідносин, і, як наслідок, не може бути задоволена судом. Також, не може бути задоволена позовна вимога банку про зняття відповідачів з реєстраційного обліку громадян за квартирою, в якій вони проживають, оскільки така позовна вимога являється похідною від першої і не має жодного правового обґрунтування позивача. При цьому суд зазначає, що для захисту майнових прав позивача існує єдиний правильний спосіб судового захисту - усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки, та членів його сім`ї. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.\~77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог банку, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed