Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

[PERSON] через свого представника, адвоката Бурлаченко С.Ю., звернулася до суду з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір про надання кредиту, укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею. В обгрунтування позову зазначила, що 05.07.2006 року вона отримала кредитну картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», кредитний ліміт на якій постійно збільшувався. Використовуючи даний кредитний рахунок за його призначенням, в певний час нею було допущено прострочення декількох платежів. Станом на 2017 рік, загальна сума прострочення становила 5610,36 грн. Виконавчим написом від 17.08.2017 року здійсненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., з неї було стягнуто: заборгованість за тілом кредиту - 5610,36 грн., заборгованість за відсотками - 47414,84 грн., заборгованість з пені та комісії - 3213,98 грн., заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 500,00 грн., заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості ) - 2811,96 грн., витрати за вчинення виконавчого напису 1800,00 грн. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 17.10.2018 року вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. На її мобільний телефон почали надходити повідомлення з вимогою про погашення боргу та дзвінки з погрозами. На її прохання співробітниками банку не було надано копію кредитного договору та розрахунки пред`явленої заборгованості , тож наявна заборгованості є безпідставною, бо лише вбачається зі слів співробітників банку. Тож такі дії Банку як безпідставне вимагання коштів є шахрайськими. Під час отримання кредитної картки, нею були підписані якісь документи, однак серед них не було жодного договору. Єдиним документом, підписаним нею, могла бути заява, про надання кредитної картки. Однак аналізуючи зміст Заяви можна дійти висновку, що її не можна розцінювати як частину договору, оскільки вона є не що інакше як пропозицією однієї сторони укласти договір, оскільки її зміст містить лише умови майбутнього договору і виражає її намір вважати себе зобов`язаною у разі прийняття банком цієї пропозиції. Тому наступним кроком до укладання кредитного договору мав би бути факт укладання у письмовій формі такого договору з додержанням істотних умов та підписання цього договору його сторонами. Однак такого договору сторонами укладено не було . Крім того, Умови надання банківських послуг також не є частиною кредитного договору, оскільки не відповідають вимогам ст. 207, 638,1054 ЦК України. Зокрема відсутня вимога про розмір кредиту, який надається позичальнику та кінцевий термін його повернення, підписано лише зі сторони банку та її підпис відсутній. В ході розгляду справи представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Бродько А.І. надав відзив на позовну заяву, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що у позові позивачем підтверджено отримання та користування кредитними коштами банку. До відзиву представником банку було додано заяву, яка така що є кредитним договором, оскільки має усі суттєві умови кредитного договору. Позивачем та його представником відповідь на відзив не надавалась. До позовної заяви позивачем було додане клопотання про витребування доказів, яке судом було задоволено, та АТ КБ «Приватбанк» було суду надано копію заяви від 05.07.2006 року та виписку про рух коштів . Представник позивача [PERSON] , адвокат Бурлаченко С.Ю. раніше звертався до суду з заявою про розгляд справи без його участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача звертався до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника відповідача та проти позовних вимог заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 263 ЦПК України та частини 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року справа № 753/10779/16-ц провадження № 61-39196св18 прийшов до наступних правових висновків: «Колегія суддів зазначає також, що якщо особа, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.» Згідно п.14.3. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705. У пунктах 14.1., 14.8 та 14.12 ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ з Україні" передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій за будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору, зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного ого засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено права споживача в разі придбання ним продукції у кредит. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Пунктами 1, 11 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач [PERSON] є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», користувалася послугами та розпоряджалася коштами по платіжній картці «Універсальна». 05 липня 2006 року [PERSON] підписала заяву про відкриття рахунку та надання банківських послуг, в якій зазначено, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Згодна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів. На момент укладення даного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику, кредитний договір укладено з дотриманням положень законодавства. Позивач не додала до позову жодного доказу, що під час укладання договору вона не мала можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами, навпаки, позичальник протягом тривалого періоду часу, виконувала зобов`язання, що свідчить про згоду зі всіма умовами договору. Крім того позивач у позовній заяві і не заперечувала, що вона користувалася кредитними коштами, наданими банком, що також вбачається із виписки про рух коштів на рахунку відповідача. Згідно з частинами першою, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. У статті 640 Цивільного кодексу України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. Відповідно до частин першої, другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України ). Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 Цивільного кодексу України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору вимоги статті 203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу за позовом. Крім того враховуючи, що позивачу грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, без зазначення цільового призначення, даними грошовими коштами позичальник розпоряджається на свій розсуд, а тому спірний договір не є споживчим. Таким чином, позовні вимоги щодо захисту прав споживачів необґрунтовані, доказів, які свідчать про обман під час укладання спірного кредитного договору позивачем не надано, та судом не встановлено. У заяві не вказана мета кредиту (цільове призначення), а підстави, на які посилається відповідач на обґрунтування позову, не свідчать про порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору - підписанні заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи все викладене вище суд зазначає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Оскільки в позові відмовлено, а позивач є звільненим від сплати судового збору, тому судові витрати компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed