Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

у травні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вимогами до [PERSON] та просила стягнути з нього суму неповернутих коштів, сплачених за договором купівлі-продажу будинку від 12.09.2014 року у розмірі 1 297660,00 грн., збитки у подвійному розмірі, сплачених за договорами купівлі-продажу, які були укладені з застосуванням обману у розмірі 1 297 660,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 10 251,51 грн., 3% річних у розмірі 46653,98 грн., моральну шкоду у розмірі 100000, 00 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та [PERSON] 12.09.2014 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1589 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий № 3223186801:01:012:0020), та будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , які відповідно до рішень суду були визнані недійсними. За вказаними договорами купівлі-продажу, що були визначені судом недійсними, нею до підписання договорів на розрахунковий рахунок продавця № 2620.4.204798.01 АТ «Фінанси та Кредит» були сплачені кошти у розмірі 1038128,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 80000,00 доларів, за купівлю будинку та 259532,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 20 000,00 доларів, за купівлю земельною ділянки, однак, вказані кошти їй не повернуті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2020 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 88-89). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 10.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 98-99). Ухвалою від 11.08.2022 року підготовче провадження по справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 147). 15.11.2021 року від відповідача надійшов відзив по справі, в якому останній заперечив проти позову, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Вказав, що грошових коштів від позивача не отримував, оскільки ніколи не був клієнтом АТ «Банк «Фінанси та Кредит», вимоги позивача не доведені в установленому порядку (а.с. 124-128). Треті особи пояснення по справі не надали. В судове засідання позивач не з`явилась, представниками останньої - адвокатами Покутнім О.М. та Цермолонським І.М. подано заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паркуда І.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 114). Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Василевська І.О., яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, пояснення на позов не надала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем були укладені Договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1589 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий № 3223186801:01:012:0020) та будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-28). Договори купівлі-продажу були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. та зареєстровані в реєстрі за № 1923 та №1925. Відомості про власника - позивача було внесено до Єдиного державного реєстру прав власності нерухомого майна. Пунктом 2.1 вказаного Договору купівлі-продажу будинку було визначено ціну на будинок, у розмірі 1 038 128,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 80 000,00 доларів США. За Договором купівлі-продажу земельної ділянки, вартість земельної ділянки становила 259 532,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 20 000,00 доларів США. Вказані суми грошових коштів були сплачені позивачем до підписання зазначених договорів купівлі-продажу на розрахунковий рахунок відповідача № [NUMBER] AT «Банк «Фінанси та Кредит», код банку 300937 (а.с. 29-30). Доказів на підтвердження зворотного матеріали справи не містять. Судом встановлено, що 21.06.2016 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 372/1827/15-ц, яким позов [PERSON] задоволено повністю та визнано недійсними: - договір купівлі-продажу будинку від 12.09.2014 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1923; - договір купівлі-продаж земельної ділянки від 12.09.2014 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1925. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28.09.2016 року у даній справі, рішення Обухівського районного суду Київської області від 12.09.2014 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.04.2017 року вищезазначені судові рішення було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.05.2018 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 20.05.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.05.2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову: визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку від 12.09.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1923 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.09.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. зареєстрований в реєстрі за № 1925 ( а.с. 31-39). Постановою Верховного Суду України від 05.02.2020 року постанову Київського апеляційного суду від 20.05.2019 року залишено без змін (а.с. 40-58). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи те, що кошти повернуті не були, за заявою [PERSON] Печерським УП ГУ НП у м. Києві було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015100060005737, яке на даний час триває. В матеріалах справи містяться копії квитанцій № 1 від 12.09.2014 року про перерахування коштів [PERSON] у розмірі 1038128,00 грн. та квитанція № 2 від 12.09.2014 року про перерахування коштів [PERSON] у розмірі 259532, 00 грн., які свідчать про виконання своїх зобов`язань позивачем за умовами укладених договорів. В свою чергу відповідач у відзиві на позов заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем кошти йому не перераховувались, а як доказ про нібито перерахування коштів позивачем надані неякісні копії платіжок. Стверджував, що ніколи не був клієнтом АТ «Банк «Фінанси та кредит», та не отримував кошти, а внесення їх в касу банка не є належним та достатнім доказом про отримання ним коштів. Відповідно до ст. 13 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом або судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст. ст. 216, 217 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція). Якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони полягають відшкодуванню винною особою. Наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Недійсність окремих частин правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину (близька за змістом правова позиція викладена в постановах ВС від 17.09.2020 року у справі № 924/831/17, від 16.04.2019 року в справі № 910/1570/18). Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину. У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Судом встановлено, що позивач добросовісно виконала свої зобов`язання по укладеним договором купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, в частині повної сплати відповідачу коштів. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем не надано. Тому, оскільки вказані договори купівлі-продажу земельної ділянки та будинку були визнані в судовому засіданні недійними, земельна ділянка та будинок повернулись власнику, відповідач зобов`язаний був повернути кошти сплачені позивачем. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Враховуючи те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про перерахування позивачем коштів відповідачу, останнім кошти не повернуті, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині повернення позивачу грошових коштів у розмірі 1 297660,00 грн., а також інфляційних втрат у розмірі 10251,51 грн. та 3 % річних у розмірі 46 653,98 грн. При цьому суд вважає за можливе покласти в основу судового рішення розрахунки, проведені позивачем як арифметично вірні, відповідачем останні не заперечені. Що стосується вимог щодо стягнення збитків у подвійному розмірі з застосуванням обману та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України). Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину. Згідно ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосовує обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Доводи позивача про те, що під час укладення оспорюваного договору відповідач навмисно ввів його в оману, спростовуються умовами спірного договору, який підписано позивачем та квитанціями, які підтверджують добровільну оплату позивачем грошових коштів за надані послуги. Отже, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про введення його відповідачем в оману під час укладення оспорюваного договору, не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу (позивача) введено в оману, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У п. 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач. Разом з тим, позивачем не було наведено доказів причинення їй фізичних, душевних і психічних страждань, які виникли у неї у зв`язку з визнанням вказаних договорів недійсними, враховуючи викладене, вимоги про стягнення збитків у подвійному розмірі з застосуванням обману у розмірі 1297660,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. не підлягають задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial