Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

08.02.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей з матір`ю та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.04.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в місті Києві, актовий запис № 426. Від спільного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17.01.2019 року (справа № 756/9300/18) було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. У судовому рішенні про розірвання шлюбу не було визначено місце проживання спільних дітей, однак увесь період діти проживають з матір`ю за адресою місця реєстрації, про що свідчать витяги з державного реєстру територіальної громади та засвідчена актом депутата територіальної громади за підписом сусідів. Батько, [PERSON] - змінив місце свого проживання після розірвання шлюбу. Обоє дітей навчаються в КЗ ЗСО «Ліцей № 1», забезпечені усім необхідним для навчального процесу, в якому позивач приймає активну участь, про що класними керівниками надані характеристики. Позивач також відзначає, що поза школою забезпечує також культурне та спортивне навчання дітей. Щодо участі [PERSON] у вихованні дітей, графіку їхніх зустрічей та спілкуванні зауважень позивач не має. На підставі вище наведеного, позивач [PERSON] просила суд, визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідно до віку. 14.02.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувати від Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 14.03.2023 року начальник служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області Віктор Костина через канцелярію суду зареєстрував висновок № 3/02-910 від 14.03.2023 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , відповідно до якого, на підставі рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 23.02.2023 року (протокол № 2) орган опіки та піклування (Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області) вважає за доцільне визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . 15.03.2023 року позивач [PERSON] через канцелярію суду зареєструвала заяву, в якій просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутності. Крім того зареєструвала заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 15.03.2023 року відповідач [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій вказав, що просить здійснювати розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю визнав. 15.03.2023 року представник третьої особи - начальник служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області Віктор Костина через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд, здійснювати розгляд справи без участі третьої особи. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ППВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач визнав позов (з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог) у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов в частині визначення місця проживання дітей підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 27.04.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в місті Києві, актовий запис № 426. Від спільного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.10.2011 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.01.2016 року. На підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17.01.2019 року (справа № 756/9300/18) було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. У судовому рішенні про розірвання шлюбу не було визначено місце проживання спільних дітей, однак увесь період діти проживають з матір`ю за адресою місця реєстрації, про що свідчать витяги з державного реєстру територіальної громади та засвідчена актом депутата територіальної громади за підписом сусідів. Батько, [PERSON] - змінив місце свого проживання після розірвання шлюбу. Обоє дітей навчаються в КЗ ЗСО «Ліцей № 1», забезпечені усім необхідним для навчального процесу, в якому позивач приймає активну участь, про що класними керівниками надані характеристики. Після припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, дитина залишилася проживати разом з матір`ю, що не заперечується сторонами. У зв`язку з цим та враховуючи вимоги чинного законодавства, [PERSON] вважає, що слід визначити місце проживання спільних малолітніх дітей з нею, оскільки до цього наявні всі належні правові підстави. Також в судовому засіданні встановлено, що батько не заперечує щодо визначення місця проживання спільних малолітніх дітей з матір`ю . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, № 250, статті 35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. За положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За положеннями ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При вирішенні спору між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, необхідно виходити з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, ухвалене рішення повинно відповідати інтересам неповнолітніх. При цьому, повинно бути ураховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. З матеріалів справи вбачається, що діти проживають з матір`ю (проти чого не заперечує відповідач), яка забезпечує їм повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; здатна забезпечити дітей усім необхідним. Відповідно до висновку № 3/02-910 від 14.03.2023 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з матір'. - [PERSON] , відповідно до якого, на підставі рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 23.02.2023 року (протокол № 2) орган опіки та піклування (Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області) вважає за доцільне визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . У постанові Верховного Суду від 30.08.2021 року в справі № 640/475/20 зроблено висновок, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Таким чином, оскільки самі по собі вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з нею ґрунтуються на положеннях закону та для фізичного та розумового розвитку дитини, забезпечення її фізіологічного та психічного здоров`я буде раціональним аби дитина надалі проживала разом з матір`ю. При цьому, суд бере до уваги вік дитини та враховує, що відповідач не позбавлений можливості брати участь у вихованні дочки та сина. При таких обставинах позов в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Суд, дослідивши матеріали справи, в тому числі заяву [PERSON] від 15.03.2023 року по відмову від частини позовних вимог, а саме в частині стягнення аліментів, приходить до висновку про прийняття відмови від позову в частині стягнення аліментів з відповідача [PERSON] та закриття провадження в справі в частині щодо стягнення аліментів з відповідача [PERSON] , оскільки це не суперечить закону і не порушує права і інтереси сторін, що ним охороняються.

Outcome: approved