Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

У березні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення вартості частки майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що за час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було придбано в кредит та виплачений спільними коштами автомобіль марки «Hyundai Elantra» д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, кредит було виплачено в серпні 2020 року. Відповідно до технічного паспорту автомобіль належав відповідачу. 04.01.2021 року відповідачка [PERSON] звернулася до позивача з проханням надати їй в користування вищевказаний автомобіль, згодом він зник. 05.01.2021 року була здійснена перереєстрація автомобіля на нового власника згідно договору купівлі-продажу, а 06.01.2021 року позивачем було подано заяву до поліції про його зникнення. На даний час відповідачка заперечує наявність існування автомобіля та відмовляє в його поверненні. Оскільки вказаний автомобіль набутий сторонами під час шлюбу, тому позивач уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача частину вартості автомобіля марки «Hyundai Elantra» д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, придбаного в період шлюбу у розмірі 245 192,00 грн. 08 липня 2021 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження по справі за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.09.2021 року від відповідачки [PERSON] - надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила щодо задоволення позовних вимог. Крім того вона зазначила, що вищевказаний автомобіль щодо якого позивач висуває вимоги був набутим нею за власні особисті кошти подаровані її батьками, а тому він є її особистою приватною власністю. 01.11.2021 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь суму коштів у розмірі 159213,60 грн. що відповідає частки спільного боргу подружжя набутих під час подружнього сімейного життя. Обгрунтовуючи позов вона зазначила, що 21.10.2013 року вона та [PERSON] , уклали договір позики про отримання нею у позику грошових коштів у сумі 9200 доларів США, а також договір позики від 06.08.2018 року між нею та [PERSON] про отримання нею у позику грошових коштів у сумі 2000 доларів США для придбання автомобіля. 05.01.2021 року її батько [PERSON] , отримав від неї 11000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договорами позики від 21.10.2013 року, та від 06.08.2018 року. Відповідач за зустрічним позовом не погоджується з продажем автомобіля і з метою погашення боргів набутих під час спільного проживання вона змушена звернутись з даним позовом. 03.12.2021 року судом постановлено ухвалу про прийняття зустрічної позовної заяви. 27.01.2022 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. 18.07.2022 року судом постановлено ухвалу про призначення комплексної судової технічної експертизи документів та автотоварознавчої експертизи. 28.12.2022 року поновлено провадження у справі у зв`язку з неможливістю надання висновку та призначення справи до судового розгляду Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, також просили відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю. Представник відповідача та відповідач зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, в задоволенні первісних позовних вимог просив відмовити з підстав вказаних у відзиві. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши представників сторін, та сторони, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги необхідно задовольнити, а в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити, з наступних підстав. В судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показала, що є матір`ю відповідача [PERSON] .. Вони постійно допомагали родині своєї дочки, оскільки в останніх не вистачало коштів, та позичили в борг дочці та зятю грошові кошти в сумі 9200 доларів США та 2000 доларів США на купівлю автомобіля. Автомобіль марки «Hyundai Elantra» нею було забрано у дочки в рахунок погашення боргу. Про те, що були укладені договори позички вони позивача [PERSON] не повідомляли. Свідок [PERSON] суду показав, що він знайомий батьків відповідача [PERSON] , та займається купівлею та продажем автомобілів. Коли до нього звернулися з проханням придбати автомобіль то гроші на нього надавала відповідачка та її мати. Позивача бачив вперше в судовому засіданні. Про договори позики йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] , суду показав, що є батьком відповідачки [PERSON] . Коли донька звернулася з проханням позичити грошові кошти на купівлю нового автомобіля він звернувся до свого знайомого [PERSON] , щоб той знайшов машину. Вони двічі позичали дочці гроші, спочатку 9200 доларів США, а потім ще 2000 доларів США. Також судом встановлено, що 14.09.1910 року центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.05.2021 року шлюб між сторонами розірвано. 28.07.2018 року між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Едем-Авто» укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Elantra» № [NUMBER] за 496200 грн., та підписаний обома сторонами акт приймання передачі транспортного засобу. 09.08.2018 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір у розмірі 248000 грн., та договір поруки 09.08.2018 року, поручитель [PERSON] .. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 08.08.2018 року власником транспортного засобу марки «Hyundai Elantra» д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску є [PERSON] .. 21.10.2013 року між [PERSON] , [PERSON] ,та [PERSON] укладено договір позики грошей на суму 9200 доларів США. 06.08.2018 року між [PERSON] , [PERSON] ,та [PERSON] укладено договір позики грошей на суму 2000 доларів США. в еквіваленті 54180,00 грн. 05.01.2021 року між [PERSON] , та [PERSON] укладено розписку щодо повернення грошових коштів в рахунок погашення боргу згідно договорів позики в рахунок продажу транспортного засобу марки «Hyundai Elantra» д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно,набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як було вище зазначено сторони, перебуваючи в шлюбі придбали транспортний засіб марки «Hyundai Elantra» відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.2018 року. Вказане майно було придбане сторонами за спільні кошти під час перебування в шлюбі. В процесі розгляду справи сторони щодо існування вказаних обставин не заперечували. Докази на підтвердження існування інших обставин в матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не подавали. Оскільки сторони визнають факт придбання вказаного майна спільними зусиллями та за спільні кошти під час їх перебування в шлюбу, позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. Як роз`яснив КЦС ВС в своїй постанові від 30.01.2019 в справі № 158/2229/16 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Як було вище зазначено, автомобіль «Hyundai Elantra» 2018 року випуску був зареєстрований за [PERSON] , однак 05.01.2021 була здійснена перереєстрація автомобіля на нового власника за договором купівлв-продажу без згоди первісного позивача на [PERSON] , матір відповідачки за первісним позовом. Позивач [PERSON] зазначає, що не давав згоди на відчуження вказаного автомобіля та заперечує те, що грошові кошти від відчуження автомобіля були використані в інтересах сім`ї. В процесі розгляду справи [PERSON] на надала жодних доказів на підтвердження того, що правочини з відчуження були вчинені за згодою другого з подружжя або грошові кошти, отримані за продаж спільного сумісного майна були витрачені в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділу натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим(частина друга статті183цього Кодексу),співвласник,який бажає виділу,має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч. 1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до звіту №21-03/05 про оцінку транспортного засобу від 04.03.2021 року вартість транспортного засобу «Hyundai Elantra» 2018 року випуску становить 490384 грн.00 коп.. В процесі розгляду справи сторона відповідача не надавала альтернативної оцінки автомобіля, будь-яких інших доказів на спростування оцінки вартості спірного автомобіля, які містяться в матеріалах справи, відповідач також не надавав. За ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки автомобіль «Hyundai Elantra» 2018 року випуску був відчужений відповідачем без відома позивача та доказів того, що отримані кошти були витрачені в інтересах сім`ї, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача компенсацію за продаж спільного автомобіля в розмірі 245192 грн. 00 коп.. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ боргу набутого у шлюбі, то в їх задоволенні необхідно відмовити, виходячи з наступного. В матеріалах справи наявні договори позики від 21.10.2013 року відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] , уклали договір позики про отримання у позику [PERSON] грошових коштів у сумі 9200 доларів США, а також договір позики від 06.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] про отримання у позику [PERSON] грошових коштів у сумі 2000 доларів США. Відповідно до розписки від 05.01.2021 року зазначається, що [PERSON] , отримав від свої доньки [PERSON] 11000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договорами позики від 21.10.2013 року, та від 06.08.2018 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець)передає у власність другій стороні (позичальникові)грошові кошти або інші речі,визначені родовими ознаками,а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор-прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом,не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч.1-2ст.65СК України дружина,чоловік розпоряджаються майном,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За обставинами даної справи в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували згоду [PERSON] на укладення договорів позики між [PERSON] та [PERSON] , крім того [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він вперше дізнався про наявність договорів позики які начебто укладались його колишньою дружиною. Так само сторонами не подавались докази на підтвердження того, що грошові кошти, отримані за вказаним договором були використані в інтересах сім`ї (в тому числі на придбання спільного майна). Суд критично ставиться до показів свідків, оскільки вони є близькими родичами відповідача. За приписами ст.12,81 ЦПК України,кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України). Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення. Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ч. 2ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З врахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ боргу набутого у шлюбі, в зв`язку з його недоведеністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved