Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги вмотивовані тим що, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності №303863038 від 29.06.2022року. Даний будинок позивачка отримала в спадщину від її чоловіка [PERSON] , та оформила право власності на нього. У будинку зареєстрований син покійного чоловіка позивачки [PERSON] , який також зареєстрував в цьому будинку свого сина [PERSON] , 2020 року народження. З моменту смерті [PERSON] відповідач у будинку не проживає, оскільки постійно проживає в Чеській Республіці разом з своїм сином. Факт відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання за останні 2 роки підтверджується актом депутата Хустської міської ради. Реєстрація відповідача у будинку, що на даний час належить позивачці на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. В зв`язку із цим позивач просить суд визнати [PERSON] та його сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася надіславши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує просить їх задоволити. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив, однак відповідач своїм правом не скористався , відзиву на позовну заяву не надіслав. Також, відповідача неодноразово повідомлялось шляхом направлення йому рекомендованого листа з повідомленням та шляхом розміщення повідомлення на сайті Хустського районного суду. В судове засідання представник органу опіки та піклування Хустської міської ради не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного. За змістом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права, власник житлового будинку здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати будинок для проживання свого і членів сім`ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності, в тому числі - усунення перешкод у здійсненні права. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , належить позивачу [PERSON] , що стверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.9). В даному будинку відповідно до будинкової книги зареєстровано четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.11-13). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання складеного депутатом Хустської міської ради [PERSON] громадянин [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживають більше двох років (а.с.10). В сукупності вище викладеного вбачається, що відповідач - [PERSON] та його малолітній син [PERSON] без поважних причин більше двох років не користуються житловим будинком позивачки та відсутні там, що в свою чергу, свідчить про втрату ними інтересу щодо права на користування цим житлом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Щодо позовних вимог про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, в житловому будинку зареєстрована малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яку позивач також просить визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Хустського районного суду від 22.09.2022 року залучено до участі третю особу без самостійних вимог орган опіки та піклування Хустської міської ради та витребувано висновок щодо доцільності чи недоцільності визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житлом. 04.11.2022 року до суду надійшов Висновок про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно даного висновку орган опіки та піклування зазначає, що в позовній заяві громадянка [PERSON] вказує тільки місце реєстрації [PERSON] та малолітнього [PERSON] . Що ж стосується фактичного місця їх проживання, то воно не зазначено, що унеможливлює з`ясувати причину відсутності його та дитини за місцем реєстрації. Конституційним правом кожної дитини є право на житло. Враховуючи, що ст. 3 Конвенції ООН про права дитини прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року закріплює принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами. Виходячи з наведеного та враховуючи рішення Комісії від 27.10.2022 року №6, орган опіки та піклування Хустської міської ради вважає, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є недоцільним та суперечить його правам та законним інтересам. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Малолітній відповідач [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, судом не встановлено факту створення позивачу як власнику будинку перешкод у здійсненні нею права користування своїм майном. Останньою також не надано доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований. На підставі викладеного, а також беручи до уваги висновок щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, буде суперечити його інтересам. Тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині і приходить до висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні. Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Outcome: approved