Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що Постановою № 182/4 Державної виконавчої служби у м. Василькові та Васильківському районі оголошено арешт належного йому майна як боржника. Вважаючи такий арешт безпідставним, просить суд його скасувати. Позивач, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач, будучи у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, позов не визнає, вказуючи на наявність у позивача боргу зі сплати аліментів. Представник третьої особи - Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення не подано. Дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2007 р. є власником квартири [ADDRESS] , що придбав не перебуваючи у шлюбі з [PERSON] 11.01.2006 р. постановою № 182/4 Державної виконавчої служби у м. Василькові та районі, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-539, виданого 26.05.2000 р. Васильківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] та користь [PERSON] аліментів в розмірі частини заробітної плати щомісячно, встановлено необхідність накладення арешту на все нерухоме майно [PERSON] та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно останнього ( [ADDRESS] ). Листами Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби ЦМУМЮ (м. Київ) від 02.06.2021 вих. № 24166, від 20.07.2021 вих. № 31753, від 23.02.2022 вих. № 1208, від 24.10.2022 вих № б/н, від 10.11.2022 вих. № 30015, від 20.02.2023 вих. № 8068 та вих. № 8070, повідомлено про те, що виконавчі документи щодо стягнення з [PERSON] надходили, але на примусовому виконанні не перебувають. Виконавче провадження знищено за строком зберігання. Згідно\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно\~статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно\~статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України, зокрема ст. 41 передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до\~ст. 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно\~ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження»\~виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. 1\~ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження»\~у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Порядок зняття арешту з майна передбачено\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та положеннями\~Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки відповідачем не надано налжених та допустимих доказів наявності у позивача перед нею заборгованості зі сплати аліментів та вказані обставини спростовано листами третьої особи, суд вважає доводи позову обґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши норми законодавства у сукупності з наданими доказами, відсутності виконавчих проваджень відносно позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved