Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

В березні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених своєчасно аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кожен день прострочення в розмірі 895365,46 грн. В обґрунтування позову зазначено, що сторони проживали в цивільному шлюбі, в період якого у них народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбу, діти залишились проживати із позивачем. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.02.2016 року у справі № 752/16811/15-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.04.2016 року, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 20000,00 грн., щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починючи із 09.10.2015 року і до досягнення дітьми повноліття. На виконання зазначеного рішення суду, 01.12.2016 року було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Управлінні забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Позивач вказує, що відповідач свідомо та умисно ухиляється від належного виконання зазначеного рішення суду, та сплати аліментів на користь позивача на утримання дітей, в зв`язку з чим станом на 30.10.2020 року має заборгованість зі сплати аліментів за період із лютого 2017 р. по жовтень 2020 р. в сумі 895365,46 грн. Позивач вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача. Відповідач працездатного віку, проте не виконує рішення суду належним чином, в зв`язку з чим утворилась зазначена заборгованість та він має сплатити позивачу неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів. Згідно розрахунку, проведеного позивачем, сума неустойки (пені) за період з 09.02.2017 р. по 31.10.2020 р., включно, по сплаті аліментів на утримання дітей із врахуванням приписів ст. 196 СК України, - становить суму в розмірі 895365,46 грн. З огляду на те, що відповідач в добровільному порядку заборгованість по сплаті аліментів не сплачує, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь в примусовому порядку пеню у розмірі одного відсотка від суми несплачених своєчасно аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кожен день прострочення в розмірі 895365,46 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 28.05.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В зв`язку із перебуванням судді Кирильчук І.А. у відпустці в зв`язку із вагітністю та пологам, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 1657 від 04.11.2021 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. В липні 2022 року до суду від представник відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що відповідач жодних перешкод виконанню судового рішення щодо стягнення із нього аліментів не чинив, не оскаржував дії державного виконавця та не затягував хід виконавчого провадження, відповідач не приховує своїх доходів, та не перешкоджав реалізації належного йому майна в процесі виконання судового рішення. Відповідач стверджує, що державним виконавцем регулярно отримувались кошти від його роботодавців. Відповідач давно не володіє корпоративними правами в підприємствах, про які зазначає позивач, та жодного доходу від їх діяльності не отримує. Крім того, відповідач вказує, що в період, за який позивач просить стягнути пеню із відповідача, останній, був офіційно працевлаштований, та державним виконавцем відповідно до вимог закону було звернуто стягнення на його заробітну пату. Наведене, в сукупності свідчить про те, що відповідачем не було вчинено жодних дій, направлених на ухилення від стягнення аліментів на користь позивача, винні дії відповідача відсутні, а відтак відсутні підстави для стягнення пені із наведених в позові підстав. В липні 2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач безвідповідально відноситься до виконання своїх батьківських обов`язків щодо належного утримання дітей, з вини відповідача виник борг по сплаті аліментів. Крім того, відповідач, будучи працездатною особою, не вжив заходів щодо працевлаштування на роботу із достойною заробітною платою, яка забезпечить гідні умови життя, як дітей, так і самого батька дітей. Свідоме обрання відповідачем роботи з низьким рівнем оплати праці не узгоджується із законодавчо встановленим обов`язком батька утримувати своїх дітей та вживати всіх заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов для проживання та розвитку дітей. Свідомі дії відповідача, що призвели до зменшення його доходу, не звільняють відповідача від обов`язку сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, та є доказом вини відповідача у виникненні боргу зі сплати аліментів, а відтак наявні підставви для стягнення пені. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.02.2016 року у справі № 752/16811/15-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.04.2016 року, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 20000,00 грн., щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починючи із 09.10.2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Варто вказати, що зазначене рішення суду набрало законної сили 11.04.2016 року, виконавчий лист на його виконання було видано 01.12.2016 року, та стягувачем, останній, було пред`явлено до виконання лише в жовтні 2017 року. Постановою державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми від 06.10.2017 року було відкрито виконавче повадження № 54856144 з примусового виконання виконавчого листа № 752/16811/15-ц, виданого 01.12.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва. На даний час виконавче провадження перебуває на виконанні в Управлінні забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.11.2020 року, складеного головним державним виконавцем Управлінні забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), було встановлено, що за період із 09.10.2015 р. по 30.10.2020 р. визначено аліментів на суму 1214838,71 грн., за вказаний період стягнено виконавцем аліментів на суму 319473,25 грн., сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження станом на 30.10.2020 р. становить 736774,19 грн., сукупний розмір заборгованості по аліментам станом на 30.10.2020 р. становить 895365,46 грн. Із зазначеної довідки вбачається, що за період із жовтня 2015 р. по березень 2017 року боржником [PERSON] сплачувались та/або були стягнуті виконавцем кошти на виконання судового рішення про стягнення аліментів. Варто відзначити, що виконавче провадження з примусового виконання судового рішення було відкрито в жовтні 2017 року, тоді як сторона відповідача вказує про наявність винної поведінки відповідача з неналежного виконання судового рішення за період із лютого 2017 р., тобто ще до відкриття виконавчого провадження, що свідчить про безпідставність доводів позивача в цій частині. Крім того, із наявних у справі доказів вбачається, що державним виконавцем вживались заходи щодо належного виконання рішення суду, в т.ч. було реалізовано належне відповідачу майна в рахунок погашення заборгованості, та за вказаний період державним виконавцем було стягнуто аліменти із доходів відповідача, але не в повному обсязі, та за відповідачем дійсно обліковується заборгованість. Проте, доказів на підтвердження вжиття відповідачем (боржником) впродовж зазначеного періоду умисних винних дій направлених на перешкоджання належному виконанню рішення суду, матеріали справи не містять. Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 10.12.2018 року у справі № 591/6910/18, було закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 183-1 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП. Крім того, постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 03.04.2019 року у справі № 591/375/19, було закрито провадження по справі відносно [PERSON] за ч.1 ст. 183-1 КУпАП, у зв`язку з закінченням термінів притягнення особи до адміністративної відповідальності. Крім того, варто вказати на те, що у травні 2016 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, посилаючись на те, що його матеріальний стан змінився. Однак, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року у справі № 752/7198/16-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.11.2017 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів було відмовлено. Віповідно до відомостей із Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, наданих Державною податковою службою України станом на 25.07.2022 року, в 2017 році сума нарахованого та виплаченого доходу відповідача склала 28209,36 грн., в 2018 році - нарахованого - 25500,00 грн., виплаченого - 21900,00 грн., в 2019 році - нарахованого - 118955,84 грн., виплаченого - 111755,85 грн., в 2020 році - нарахованого 112402,66 грн., виплаченого - 123202,98 грн., в 2021 році - нарахованого 125166,33 грн., сплаченого 124469,37 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач свідомо та умисно ухиляється від належного виконання зазначеного рішення суду, та сплати аліментів на користь позивача на утримання дітей, в зв`язку з чим станом на 30.10.2020 року має заборгованість зі сплати аліментів за період із лютого 2017 р. по жовтень 2020 р. в сумі 895365,46 грн., а відтак розмір пені за вказаний період, за розрахунками позивача, складає суму в розмірі 6242564,00 грн., в зв`язку з чим із дотриманням вимог ч. 1 ст. 196 СК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір пені в сумі 895365,46 грн. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що відповідачем не було вчинено жодних дій, направлених на ухилення від виконання рішення суду, та стягнення аліментів на користь позивача, винні дії відповідача відсутні, останній, в будь-який спосіб не приховував та не приховує своїх доходів, а відтак відсутні підстави для стягнення пені із наведених в позові підстав. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов суд приймає до уваги те, що згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Так, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів. З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено до стягнення розмір пені, в зв`язку із неналежним виконанням боржником свого обов`язку щодо сплати аліментів та наявністю в його діях винних дій, - із лютого 2017 р., тобто факчтино ще до відкриття виконавчого провадження із примусового виконання виконавчого листа, який позивачем було пред`явлено до виконання лише в жовтні 2017 року. Посилання сторони позивача на те, що позивач умисно вживав заходи щодо зменшення свого доходу з метою уникнення від сплати аліментів, а також приховував заробіток (дохід), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, змінював місця роботи з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів, тощо - достатніми докази не підтверджена. Посилання на те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає у всіх випадках є безпідставними, оскільки у цій категорії справ визначальним є вина платника аліментів у виникненні заборгованості по аліментам. Крім того, варто відзначити про те, що сама по собі наявність у відповідача (боржника) майна (корпоративних прав), за рахунок якого, останній, на думку позивача, може погасити заборгованість за аліментами, а відтак і сплатити пеню, не свідчить про наявність вини платника аліментів у виникненні заборгованості. Наявні у справі докази переконливо не свідчать про те, що за період із лютого 2017 р. по жовтень 2020 р. саме внаслідок винних дій відповідача, як платника аліментів, виникла заборгованість зі сплати аліментів, а відтак підстави, з якими закон пов`язує можливість притягнення відповідача до відповідальності у виді сплати неустойки (пені) за вказаний період відсутні. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що питання стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів може мати місце лише при наявності достатніх доказів ухилення боржника від сплати аліментів під час примусового виконання рішення суду, тобто вчинення ним умисних дій, пов`язаних з невиконанням рішення суду згідно виконавчого листа, та позивачем безспірних доказів наведеному в ході розгляду справи суду надано не було, а наявні у справі докази переконливо про це не свідчать, а тому суд вважає, що підстави, з якими закон пов`язує можливість стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у вказаний позивачем період, відсутні, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. Враховуючи вищевикладене, та

Outcome: dismissed