Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

У жовтні 2020 року позивачка звернулася до суду з вимогами до [PERSON] про стягнення грошових коштів в наслідок невиконання договору позики в загальній сумі 24500 доларів США, з яких 19500 доларів США основний борг за позикою, та 5000 доларів США борг за відсотками. На обґрунтування вимог вказувала, що 05 березня 2018 року [PERSON] дав у борг [PERSON] 10000 доларів США строком до 05 березня 2019 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,5% місячних, про що останнім була складена розписка. Також, 16 липня 2018 року [PERSON] дав у борг [PERSON] ще 10000 доларів США строком до 16 липня 2019 року зі сплатою таких же відсотків, про що відповідач також написав розписку. Проте, станом на час звернення з позовом до суду відповідач погасив борг тільки в сумі 500 доларів США. Після смерті [PERSON] 24 травня 2019 року вона є єдиною спадкоємицею, тому, посилаючись на положення ст.ст. 1218, 1048, 1049 ЦК України, та вказуючи, що після його смерті набула прав спадкодавця, в тому числі й права на отримання коштів за борговими зобов`язаннями, тому просила стягнути з відповідача вказані кошти за договорами позики, укладеними між [PERSON] та [PERSON] в загальній сумі 24500 доларів США. 26 жовтня 2020 року представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву з частковим визнанням позовних вимог, проте в подальшому, відповідачем був поданий відзив з уточненими обставинами та доводами, відповідно до якого він позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, мотивуючи це тим, що доказами не підтверджено отримання ним в борг коштів. Вказав, що не складав розписки про отримання коштів. Крім того зазначив, що відповідно до спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , позивачка не є єдиною спадкоємицею, тому не може вимагати виконання грошових зобов`язань перед померлим, якщо такі й були. Судом було поновлено строк на подання уточненого відзиву, оскільки первісний відзив був складений представником позивача, і, як він посилався, був поданий без узгодження із ним та з неправдивими данними. 02 березня 2021 року позивачка подала заперечення, в якому вказала, що згідно договору про поділ спадщини їй належить 9/10 від загальної спадщини, а сину померлого [PERSON] 1/10. Ухвалою суду від 22 березня 2021 року до участі в справі було залучено [PERSON] , яка є законним представником неповнолітнього сина померлого [PERSON] . 18 травня 2021 року підготовче провадження в справі було завершено і справа призначена до розгляду по суті. Під час розгляду справи, за клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 24 червня 2021 року в справі була призначена почеркознавча експертиза щодо представлених представницею позивачки розписок про отримання коштів в борг та щодо графіку погашення боргу, а провадження у справі зупинено. Однак, 08 липня 2021 року представницею позивачки була подана апеляційна скарга на цю ухвалу, яка постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року була залишена без задоволення. Далі, ухвалою суду від 22 вересня 2021 року провадження в справі відновлено на виконання клопотання експерта. Під час подальшого провадження відповідачем були надані зразки підпису та почерку, а представницею позивачки оригінали розписок та оригінал графіку погашення боргу. Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року в справі було повторно призначену почеркознавчу експертизу щодо цих документів. 19 липня 2022 року до суду надійшов висновок експерта, і ухвалою від 28 липня того ж року провадження в справі відновлено. В той же час, подальший судовий розгляд був утруднений через те, що після широкомасштабного військового вторгнення військ РФ на територію України, в межах Миколаївської області відбувалися бойові дії, а м. Миколаїв піддавався ракетним та артилерійським обстрілам, що потягло евакуацію частину населення міста та області, зокрема й учасників розгляду. В той же час, 13 грудня 2022 року відповідачем були подані додаткові пояснення за результатами проведеної почеркознавчої експертизи. В подальшому, на розгляд справи сторони та їх представники не з`явилися, представники сторін надали електронною поштою заяви з проханням здійснити розгляд справи без їх участі, кожна із сторін наполягала на своїй позиції щодо заявлених вимог. Третя особа до судового засідання також не з`явилася, про його час та місце повідомлялася належним чином, заяв не подала. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд без участі сторін та третьої сторони, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Позивачка, звернувшись до суду із позовом, пред`явила вимоги до відповідача як спадкоємиця прав та обов`язків чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . ЦК України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст.1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Згідно витребуваної судом спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бороздіною Оленою Геннадіївною, заповіту спадкодавця не встановлено, але спадщину після його смерті за законом прийняла дружина [PERSON] (позивачка) та його неповнолітній син [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник - мати [PERSON] (третя особа). Діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , а також його мати [PERSON] своїми заявами від спадщини відмовилися на користь позивачки. Виходячи з цього частки спадкоємців у спадщині після смерті [PERSON] є наступними: [PERSON] - 4/5, [PERSON] 1/5. Про це також зазначено і в договорі про поділ між ними певного нерухомого та цінного рухомого спадкового майна, укладеного 20 серпня 2020 року та посвідченого тим же приватним нотаріусом. Тому посилання позивачки та її представника спочатку про те, що вона має право на всю спадщину після смерті [PERSON] як єдина спадкоємиця, а потім що вона має на 9/10 спадщини, суд не може прийняти. За такого, позивачка має право на 4/5 частки прав та обов`язків спадкодавця, зокрема й прав по стягнення грошових зобов`язань, які існували на час його смерті та не були виконані (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема, з дії та вчинків осіб. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 18вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання одночасно договору позики і розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Відповідно до положень статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На підтвердження своїх посилань позивачкою було представлено оригінали розписок від 05 березня 2018 року та від 16 липня 2018 року, а також оригінал графіку погашення боргу. Як вже зазначено, під час розгляду справи Миколаївським відділенням ОНДІСЕ було проведено почеркознавчу експертизу цих документів. Висновком експерта № 21-1112 від 15 липня 2022 року визначено, що встановити ким виконані письмові розписки від 05 березня 2018 року та від 16 липня 2018 року не виявляється за можливе. В дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що порівнянням досліджуваного почерку від імені [PERSON] (в розписках) зі зразками почерку [PERSON] встановлені збіги та розбіжності ознак, але кількість та ідентифікаційна значимість виявлених ознак такі, що їхнє сполучення не може служити підставою як для категоричного, так і для ймовірного висновку позитивного чи негативного. Також у висновку експерта зазначено, що підпис в розписці від 05 березня 2018 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. В той же час експерт зробив висновок, що підпис від імені [PERSON] в розписці від 16 липня 2018 року та в графіку погашення боргу виконаний ним самим. Заявляючи позовні вимоги позивачка визнала, що [PERSON] взяв в борг 2000 доларів США, склавши про це розписки від 05 березня та 16 липня 2018 року, з яких повернув тільки 500 доларів США. Тобто визначила, що ці докази в своїй сукупності підтверджують укладення договору позики. В той же час, виходячи із висновку почеркознавчої експертизи, представлені суду розписки разом з графіком погашення не дають суду впевненого висновку про дійсне укладення договорів позики та отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] , оскільки підтверджено наявність тільки підпису в одній розписці та в графіку погашення, до того ж сам підпис, як виписав експерт в своєму висновку, конструктивно простий. З врахуванням цього, та беручи до уваги, що сама розписка від 16 липня 2018 року написана не ним, то у суда виникає обґрунтований сумнів, що [PERSON] її підписав і, як наслідок, отримав грошові кошти, зазначені в ній. За такого суд приходить до висновку, що достатніми та переконливими доказами не було підтверджено укладення договорів позики між [PERSON] та [PERSON] та отримання останнім коштів в загальній сумі 20000 доларів США, тому вимоги позивачки про їх повернення з процентами та в межах її частки у спадщині задоволенню не підлягають. Оскільки сторони або їх представники до судового засідання на розгляд справи не з`явилися, то згідно з п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України суд вважає можливим призначити судове засідання по вирішенню питання щодо розподілу судових витрат, надавши можливість сторонам представити свої дані щодо понесених судових витрат.

Outcome: dismissed