Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Гармаш Н.М. звернулася до суду з позовом, в якому просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон без дозволу батька [PERSON] до досягнення дитиною 16 років; дозволити [PERSON] без згоди [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати за сплату судового збору в сумі 992,40 та витрати за надання правничої допомоги в сумі 12800,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного [PERSON] , [INFO] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.11.2019 року шлюб між сторонами розірвано. На момент подання цього позову до суду дитина проживає разом з матір`ю. Вказує, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення та забезпечення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для отримання тимчасового захисту, проживання та навчання, на період воєнного стану, який введений в Україні. Позивач неодноразово намагалася позасудовим, мирним шляхом вирішити питання виїзду малолітнього сина за кордон на період воєнного стану, проте відповідач перешкоджає цьому, як наслідок ставить під загрозу життя та здоров`я власної дитини, при цьому керується лише власними інтересами та амбіціями. Крім того, син сторін єдитиноюінвалідом. Скориставшись змінами до законодавства, позивачу вдалося вивезти дитину в безпечне місце до Швейцарії, проте законодавство України щодо перетину кордону змінюється. Позивач у майбутньому може тимчасово приїздити до України з дитиною для вирішення сімейних, робочих та інших питань, а при відсутності дозволу на виїзд дитини повернутися до Швейцарії разом з дитиноюне матиме змоги, навіть при умові набуття дитиною тимчасового захисту в країні перебування матері. Також виїзд дитини сприятиме розширенню світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку сина, захистить його моральне та ментальне здоров`я. Однак, незважаючи на наведене відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, та не сприяє її розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, пояснила, що позивачка виїхала з дитиною за межі України на початку липня 2022 року без дозволу відповідача, де і перебуває на даний час. Вказаний дозвіл їй необхідний на майбутнє у випадку, якщо вона повернеться і потім вирішить знову від`їжджати. Куди саме виїжджати і коли не зазначала. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.08.2022 року справу передано на розгляд до Звенигородського районного суду Черкаської області. Постановою Черкаського апеляційного суду від 05.10.2022 року ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.08.2022 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Придніпровського районного суду м. Черкаси. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2022 року справу передано за підсудністю на розгляд до Звенигородського районного суду Черкаської області. Постановою Черкаського апеляційного суду від 13.12.2022 року апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Гармаш Н.М. залишено без задоволення. Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2022 року залишено без змін. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.12.2022 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу [PERSON] було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, зустрічного позову не пред`являв, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив у задоволенні позову відмовити, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд позову без їхньої участі. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.04.2012 року, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.11.2019 року. Рішення набрало законної сили 09.12.2019 року (а.с.13-14). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.08.2012 року [PERSON] народився [INFO] . Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (15). З копії посвідчення серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , призначена державна соціальна допомога, як інваліду з дитинства (а.с. 16). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. (ч. 2 ст. 150 СК України) Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України також визначена рівність обсягу прав і обов`язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до абзацу третього ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в`їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; а також у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4 постанови). З аналізу вказаних правових норм, вбачається, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Частина 1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, об`єктом захисту в позовному провадженні є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес. Не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно точно порушене. Так само не може бути задоволена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, якщо невідомо, чи буде необхідність в отриманні такого дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, однак не вказала до якої саме країни, на який термін та з якою метою. Також позивач не надала суду доказів щодо відсутності згоди батька на виїзд дитини, натомість зазначила, що дитина вже перебуває з нею за кордоном та можливо в подальшому в неї виникне потреба у повторному виїзді з дитиною за кордон. Проаналізувавши встановлені на підставі поданих доказів фактичні обставини в контексті вищевказаних норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову в цій частині. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільної дитини, яка не досягла 16-річного віку, потреба в цієї дитини у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини сторін, яка не досягла 16-річного віку. Доказами означеного факту можуть бути не отримане з вини адресата чи безпідставно ним проігнороване письмове звернення, звернення за допомогою зв`язку через мережу Інтернет, смс-повідомлень чи зафіксоване в будь-якій іншій придатній для дослідження в суді формі (звуко-, відеозапис) звернення матері до батька дитини щодо необхідності з`явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду цієї дитини за кордон (із зазначенням країни та проміжку часу для виїзду), покази свідків, присутніх при усному зверненні матері до батька дитини з приводу надання останнім оформленого належним чином дозволу на виїзд дитини за кордон, а також зафіксована письмовими чи іншими належними і допустимим доказами безпідставна пряма відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон. Неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічну правову позицію висловив і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 11 червня 2015 року у справі №6-12521св15 та від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15. Позивач у даній цивільній справі обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на відмову відповідача надати такий дозвіл, при цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду не було надано, в зв`язку з чим суд вважає заявлені стороною позивача обставини лише припущеннями, на яких у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України суд не може ґрунтувати своє рішення. Останнє, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька дитини. Відмовляючи у задоволенні позову про надання дозволу, без згоди батька, на багаторазовий виїзд за кордон України, неповнолітній дитині - [PERSON] [INFO] до досягнення дитиною 16 річного віку, суд також керується і тим, що відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N /97-ВР. Суд наголошує, що однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Позивач, звернувшись із позовом де вказувала на те, що наразі дитина проживає разом із нею, а не з відповідачем, який не надає дозволу на виїзди дитини і не погоджуючись надавати відповідачу такий дозвіл на виїзд дитини під час проживання дитини із батьком, діючи в інтересах дитини щонайменше повинна цікавитися вирішенням цього позову як сторона у справі і матір. Разом з тим остання на час розгляду справи вже перебуває з дитиною за кордоном, про що і зазначено у позові. При цьому остання вказує, що вже вивезла дитину за межі України без дозволу батька у зв`язку зі змінами законодавства внаслідок введення воєнного стану. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Позивач не довела, що її прагнення проживати з дитиною за межами України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі.Навпаки, позивач зазначає, що виїзд необхідний дитині для проживання за межами України, що на думку суду може суперечити як інтересам дитини так і іншого з батьків, який втратить можливість спілкування з дитиною. Наведені вище факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем не було доведено ті обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог, а тому суд відмовляє в задоволенні позову про надання дозволу, без згоди батька, на багаторазовий виїзд за кордон України до досягнення дитиною 16 річного віку. Розподіл судових витрат між сторонами. Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, суд залишає за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed