Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право володіння та користування будинком в [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої вимоги мотивувала тим, що позивачу на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області суду від 25 липня 2011 року у справі № 2-2478/11 належить право власності на нерухоме майно житловий будинок в [ADDRESS] у порядку спадкування. Право власності на нерухоме майно у встановленому порядку зареєстровано в Ужгородському РайБТІ. У будинку окрім позивачки зареєстровані двоє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , який являється її колишнім чоловіком. Позивач вказує, що відповідач у будинку не проживає понад 8 років. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач [PERSON] не виявив бажання. У заяві адресованій начальнику відділу ДВС Берегівського району де перебуває виконавче провадження по стягненню аліментів відповідач підтверджує що у будинку по [ADDRESS] не проживає. Ухвалою суду від 28.12.2022 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, в позовній заяві просила у разу відсутності позивача розгляд справи проводити за наявними матеріалами, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, за зареєстрованою адресою місця проживання шляхом надіслання судових повісток про виклик до суду. Відзив відповідачем до суду подано не було. 30.032023 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області постановлено проводити заочний розгляд справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як випиває з матеріалів справи, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області суду від 25 липня 2011 року у справі № 2-2478/11 визнано з [PERSON] право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №31834174 від 28.10.2011, житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області суду від 22.05.2014 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19.05.2007 у виконкомі Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області. Відповідно до свідоцтва про зміну імені, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському району реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області від 05.12.2014 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Як випливає з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно довідки від 06.12.2022 №1667, виданої відділом державної реєстрації нерухомості бізнесу та реєстрації місця проживання Управління центру надання адміністративних послуг Чопської міської ради, [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї: [PERSON] , 1983 р.н., [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1984 р.н., [PERSON] , 2007 р.н., [PERSON] , 2009 р.н. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Така позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, враховуючи, що відповідач не подав відзиву на позов, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд встановив, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, поважних причин відсутності за місцем реєстрації судом в ході розгляду справи не встановлено, а тому відповідач втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Відповідач не є власником будинку, тому його права не є похідними від права власності. З огляду на наведене, позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право володіння та користування будинком в [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Згідно абз. 2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання відповідним органом виконавчої влади з питань реєстрації, а тому в даному випадку вирішення цього питання взагалі не потребує судового втручання. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Outcome: partial