Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

09.06.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на 1/5 частину квартири в порядку спадкування, в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 14.12.2021 року, просить суд: - встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на житло, яке видане 24.12.1998 року Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на підставі розпорядження від 24.12.1998 року № 3859-98; - визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом; - стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 1944,40 грн. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви від 14.12.2021 року, позивач зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на підставі розпорядження від 24.12.1998 року №3859-98, її чоловіку [PERSON] та членам його сім`ї: його дружині [PERSON] , їх доньці [PERSON] , матері позивача [PERSON] , їх онуці [PERSON] , була передана в порядку безоплатної приватизації у спільну часткову власність квартира [ADDRESS] . Проте [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло. За своє життя [PERSON] заповітів не складала, тому спадкування відбувається за законом. Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем першої черги за законом є [PERSON] , тобто її донька. Як зазначила позивач, вона в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції від 1963 року, проживаючи разом із спадкодавцем, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Водночас після смерті матері позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та [INFO] помер її чоловік [PERSON] , якому теж належала частина спірної квартири. Тому після смерті чоловіка як його спадкоємець позивач вирішила прийняти спадщину. Після звернення до приватного нотаріуса та відмови їй у видачі свідоцтва про право на спадщину позивач дізналась, що у свідоцтві про право власності на житло вказане прізвище її матері не збігається з тим, яке вказане у свідоцтві про її смерть, а саме: « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Також, як повідомила позивач, і у ордері на квартиру допущена описка у зазначенні прізвища її матері, бо вказано « [PERSON] », а не « [PERSON] ». З огляду на викладене вище, позивач звернулась до суду з позовом про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на 1/5 частину квартири в порядку спадкування. У встановлений судом строк 20.10.2021 року відповідач-3 подав до суду відзив на позов із запереченнями проти позовних вимог, в якому просив суд відмовити у їх задоволенні. Так, на думку представника відповідача, позивач не довела належними та допустимими доказами те, що вона є спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] . 14.12.2021 року позивач надала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за період після видачі 10.11.1975 року ордеру на заселення спірної квартири до теперішнього часу ніякої [PERSON] не було зареєстровано та не проживало, натомість з 22.12.1975 року по день смерті [INFO] в квартирі постійно проживала та була зареєстрована матір позивача [PERSON] , та саме їй належить правовстановлюючий документ свідоцтво про право власності на житло від 24.12.1998 року. З огляду на викладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це зазначено вище. Також представник позивача зазначила, що не співпадає тільки прізвище померлої матері позивача у свідоцтві про право власності на житло, проте вона мала право на приватизацію квартири разом з іншими членами своєї родини. Відповідач-1 у судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача-3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень представник позивача пояснив суду таким чином, як про це зазначено у відзиві на позов. На думку представника відповідача-3, позивач не довела права на спадкування частки квартири, бо прізвище її померлої матері не збігається з прізвищем співвласника квартири. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09.07.2021 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення її недоліків. 09.09.2021 року позивач усунула недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 23.09.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.05.2022 року було задоволено клопотання позивача про виклик свідків та викликано у судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 17.05.2022 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідач-2 [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, а також зазначила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача-2. Під час судового розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, допитав свідків, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключні слова учасників справи під час судових дебатів. 31.03.2023 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою померлої [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Це підтверджується копіями: свідоцтва про смерть від 04.09.2001 року, серії [NUMBER] ; свідоцтва про народження від 12.09.1984 року, серії [NUMBER] ; свідоцтва про одруження від 19.08.1962 року, серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] , [INFO] , з 22.12.1975 року до моменту звернення до суду з позовом є співвласником квартири, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями: паспорта громадянина України, серії [NUMBER] від 03.08.2001 року; листа-відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 19.03.2021 року №14/5-3635; ордера №1569, серії 1-Л, від 10.11.1975 року (мова оригіналу російська мова); свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням від 24.12.1998 року №3859-98; оригіналом акта від 01.04.2021 року про проживання за підписом мешканців будинку [ADDRESS] . [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , [INFO] , який був співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується копіями: свідоцтва про одруження від 19.08.1962 року, серії [NUMBER] ; свідоцтва про смерть від 02.02.2021 року, серії [NUMBER] ; ордера №1569, серії 1-Л, від 10.11.1975 року (мова оригіналу російська мова); свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням від 24.12.1998 року №3859-98; технічного паспорта на квартиру, 1998 року. Після смерті матері позивача [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , була заведена спадкова справа №67220752, номер у спадковому реєстрі №7/2021 від 17.02.2021 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Т.В. На підтвердження факту звернення до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Т.В. позивач надала суду копію її постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2021 року, якою було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті її матері [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , у зв`язку з відсутністю у спадковій справі документів, які б беззаперечно підтверджували належність 1/5 частки в праві власності на зазначену квартиру померлій [PERSON] . За відомостями з ордера №1569, серії 1-Л від 10.11.1975 року (мова оригіналу російська мова), свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням від 24.12.1998 року №3859-98, співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , є « [PERSON] » мати та [PERSON] (мова оригіналу російська мова). Відповідно до листа-відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 25.11.2021 року №10/5-2254, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , з 22.12.1975 року по 25.01.2002 року. Позивач [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , що підтверджується матеріалами спадкової справи №67220752, номер у спадковому реєстрі №7/2021 від 17.02.2021 року. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вони з позивачем та її родиною є сусідами, проживають разом за адресою: [ADDRESS] , з 1968 року. Відповідач-1 та відповідач-2 є донькою та онукою позивача, з якими вона знайома. Також свідок показала, що померла [PERSON] була бабусею [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вони з позивачем та відповідачем-1 є сусідами, та вона спілкувалась з померлою [PERSON] з 1964 року. Також свідок показала, що прізвище її сусідки було « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вони з позивачем та її родиною є сусідами, а померла [PERSON] була матір`ю позивача [PERSON] . Їй відомо, що її прізвище було « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на 1/5 частину квартири в порядку спадкування. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, далі ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.\~321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Згідно з п. 2, п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з пункту 6 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до абзацу 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Згідно з частинами 2 - 4 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, \~показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст.ст.\~1220,\~1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України\~визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 3, 5 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до\~статті 1283\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», підпункту 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України\~встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1\~ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1\~ст. 1297 ЦК України\~визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з абз. 3 ч. 2\~ст.\~331\~ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 1\~ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до змісту п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову. Аналіз викладених вище норм та обставин справи дає суду підстави дійти висновку, що позивач є спадкоємицею за законом першої черги після смерті матері, та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить їй з часу відкриття спадщини. При цьому, як було встановлено в ході судового розгляду справи, спадщина складається з нерухомого майна 1/5 частки квартири [ADDRESS] . Позивач звернулася до нотаріуса у встановлений шестимісячний термін після смерті чоловіка 23.01.2021 року для прийняття спадщини з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері та чоловіка. Проте постановою нотаріуса від 26.02.2021 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, з огляду на розбіжності у написанні прізвища її матері, яка померла [INFO] . Оскільки у свідоцтві про право власності на житло вказано, що власником 1/5 частки квартири є [PERSON] , а у свідоцтві про смерть прізвище матері позивач вказано як [PERSON] . Водночас судом було встановлено, що померла [PERSON] та вказана у свідоцтві про право власності на 1/5 частку спірної квартири [PERSON] , є однією і тією ж особою, а розбіжності у написанні прізвища сталися внаслідок допущеної технічної описки, з огляду на ймовірну спорідненість написання прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] ». Тобто правовстановлюючий документ свідоцтво про право власності на житло від 24.12.1998 року, видане Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на підставі розпорядження від 24.12.1998 року №3859-98, щодо 1/5 частки на спірну квартиру належить [PERSON] . Суд, вирішуючи по суті спірні правовідносини також враховує показання свідків та те, що відповідач-1 та відповідач-2 визнали позовні вимоги у повному обсязі. При цьому вищевикладеним спростовуються доводи представника відповідача-3 щодо того, що позивач не підтвердила факту проживання її померлої матері [PERSON] за адресою спірної квартири та не надала суду доказів належності їй на праві власності 1/5 частки на квартиру в порядку спадкування. Також суд зазначає, що враховуючи той факт, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері. Що підтверджується матеріалами спадкової справи, то відповідач-3 Дніпровська міська рада є належним відповідачем у справі. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними належними, допустимими та достатніми доказами позовні вимоги про встановлення факту належності [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документа свідоцтва про право власності на житло (квартиру [ADDRESS] ), яке видане 24 грудня 1998 року Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на підставі розпорядження від 24.12.1998 року №3859-98, та визнання за [PERSON] ( [INFO] ; адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) права власності на 1/5 (одну п`яту) частку квартири [ADDRESS] (колишнє Дніпропетровськ) в порядку спадкування за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст.\~7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №\~3674-VI та\~Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №\~787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи викладене вище, аналізуючи пояснення учасників справи, враховуючи те, що відповідач-1 та відповідач-2 визнали позов, тобто між цими сторонами відсутній спір щодо права власності на спадкове майно квартиру, а також з урахуванням сукупності всіх досліджених письмових доказів, наявних в матеріалах справи, показань свідків, того, що визнання відповідачами позову не суперечить вимогам закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, а доводи відповідача-3 спростовуються викладеним вище, дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог [PERSON] . Також суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору на підставі ст. ст. 133, 141, 142 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, враховуючи, що відповідач-1 та відповідач-2 визнали позовні вимоги у повному обсязі, вважає за необхідне стягнути з відповідач-1 та відповідача-2 на користь позивача по 50% (відсотків) сплаченого судового збору, тобто по 399,74 грн (454,00 грн + 1490,41 грн + 454,00 грн = 2398,41\~грн; 2398,41 грн : 3 = 799,47 грн; 799,47 грн : 2 = 399,74 грн), відповідно, а інші 50% (відсотків), тобто 799,47 грн (454,00 грн + 1490,41 грн + 454,00 грн = 2398,41\~грн; 2398,41 грн : 3 = 799,47 грн), підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи №203/2248/21, а саме: оригінал квитанції №0.0.2153491124.1 від 08.06.2021 року на суму 1490,41 грн. При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved