Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Адвокат Мотуз Олександр Володимирович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду 20 травня 2022 року з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач, [PERSON] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку від 10.06.2000 року. Окрім Позивача у будинку зареєстровані Відповідач-1 та Відповідач-2. Відповідач-1 є сином Позивача, що підтверджується Свідоцтвом про народження. Відповідач-2 є онуком Позивача, що підтверджується наступним. 09.03.2013р. Відповідач-1 зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ялтинського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, актовий запис №107. В період шлюбу [INFO] у них народився Відповідач-2, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №03. Згідно прописки у паспорті Відповідач-1 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.10.2016р. №685 Відповідач-2 також зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, даними документами підтверджується, що Відповідачі зареєстровані за вищезазначеною адресою. Не дивлячись на те, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання за вищезазначеною адресою, з квітня 2018 року і по даний час вони не проживають в даному будинку, що підтверджується Актом сусідів. Таким чином, Відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку, але не користуються житлом, у даному будинку не зберігають належне їм майно, створюючи позивачу перешкоди у реалізації своїх прав, оскільки розрахунок платежів за комунальні платежі здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, через що, позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, що погіршує її матеріальний стан. Позивач має намір отримати право на субсидію, і при цьому розрахунок такої субсидії буде здійснюватися з урахуванням того, що відповідачі зареєстровані та проживають у будинку. Однак, Відповідачі там фактично не проживають ще з квітня 2018 року, що зможе призвести до несправедливого розрахунку субсидії. Тобто, реєстрація відповідачів в будинку позивача створює додатковий обов?язок щодо сплати комунальних послуг та перешкоджає позивачеві в отриманні субсидії. Не скасована реєстрація відповідачів порушує житлові права позивача відповідно до ст. 383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Таким чином, відповідачі, які не проживають за адресою: [ADDRESS] , втратили право на користування будинком, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад три роки, а саме з квітня 2018 року. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 червня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою адвоката Мотуза Олександра Володимировича, який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.27). В судове засідання відповідачі не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації. Від відповідача [PERSON] 23.02.2023 року надійшла заява, в якій зазначив, що він разом з сином, [PERSON] проживає в Автономній Республіці Крим , повертатися до Кривого Рогу не збираються, [PERSON] не потребує житла, крім того, зазначив, що визнає позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Представник позивача [PERSON] до початку судового засідання надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити. Представник третьої особи - Служби у правах дітей виконкому Металургійоної районної у місті ради Роман Кость до суду не з`явився, до початку судового засідання надав заяву, в якій зазначив, що орган опіки та піклування не підтримує позовну заяву [PERSON] про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідачі повідомлялися про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подали, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідно до ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 10.06.2000 року [PERSON] купила у [PERSON] домоволодіння загальною площею 51,4 м2, в тому числі жилою площею 38,4 м2, що знаходиться у [ADDRESS] (два). (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про народження від 17 травня 1989 року, запис №40, [INFO] народився [PERSON] , матір`ю записана [PERSON] , батьком - [PERSON] . (а.с.13). 09 березня 2013 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 09 березня 2013 року, актовий запис №107. (а.с.14). Згідно свідоцтва про народження від 26 лютого 2016 року, актовий запис №03, [INFO] народився [PERSON] , батьком якого записаний [PERSON] , матір`ю- [PERSON] . (а.с.15). Так, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради №685 від 19.10.2016 року. (а.с.16). Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради №887 від 08.02.2022 року, [PERSON] , [INFO] та ще 2 (дві) особи, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.17). Згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.02.2022 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] цим актом засвідчили, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з квітня 2018 року, фактично не проживає [PERSON] , [INFO] , та його син, [PERSON] , [INFO] . Акт засвідчено підписом та печаткою голови квартального комітету Чигрін П.О. (а.с.18). Відповідно до довідок за відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 08.06.2022 року, [PERSON] , [INFO] , з 19.10.2016 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 26.04.2005 по теперішній час зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.25-26). Від начальника служби у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті ради Романа Костя до суду 19 грудня 2022 року надійшла заява, в якій вказує, що оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про наявність користування малолітнім [PERSON] , [INFO] , житлом за іншою адресою, з метою захисту його права на користування житлом за адресою: [ADDRESS] , орган опіки та піклування не підтримує позовну заяву [PERSON] про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою (а.с.73). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка згідно з ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 4 Статті 41 Конституції України та ст.321 ч.1 ЦК України, передбачена непорушність права власності, зокрема, вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної Конвенції. Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Реєстрація відповідача в будинку позивача створює додатковий обов`язок щодо сплати комунальних послуг та перешкоджає позивачеві в отриманні субсидії. Не скасована реєстрація відповідача порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким вона не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON] , фактом своєї реєстрації в зазначеній квартирі, де він не проживає більше трьох років, чинить позивачу перешкоди у здійсненні такого права, яке за даних обставин підлягає захисту судом, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Разом з цим, що стосується позовних вимог з приводу визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , що втратив право користування будинком [ADDRESS] , суд вважає, що у їх задоволенні необхідно відмовити з огляду на наступне. Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Отже, дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Суд виходить з того, що [PERSON] не досяг повноліття, а відтак не набув повної цивільної дієздатності. Місце проживання малолітнього [PERSON] визначили його батьки і дитина змушена з ними проживати за іншою адресою. Відтак, дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, причини його не проживання у спірній квартирі є поважними, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач та його представник не надали. Суд критично оцінює заяву відповідача [PERSON] , в якій останній зазначив, що він разом з сином, [PERSON] проживає в Автономній Республіці Крим, повертатися до Кривого Рогу не збираються, [PERSON] не потребує житла, адже заяву подано електронною поштою, проте заява не підписана цифровим підписом відповідача [PERSON] . Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010). Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Крім того, відповідно до Постанови Верховного суду України судової палати Касаційного цивільного суду, за справою №368/750/16-ц від 27.11.2019 року судам беззаперечно роз`яснено, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Також зазначено, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для витрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірною квартирою, за відсутності у неї іншого належного на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними, тому такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 992,40 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.6).

Outcome: partial