Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

22.02.2022 позивач звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що 14.07.2021 до Білоцерківської міської ради надійшла службова записка Управління регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради, з якої вбачається, що 29.04.2021 на сесії міської ради прийнято рішення № 639-12-VІІІ «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності в оренду фізичній особі-підприємцю [PERSON] ». Цим рішенням ФОП [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності в оренду, за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0070 га, оскільки пакет документів викликав сумнів в їх достовірності. Так, Білоцерківською міською радою приймалося ряд рішень (зокрема рішення міської ради від 12 квітня 2012 року «Про укладення договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» №542-24-VI) щодо передачі земельної ділянки комунальної власності у строковий сервітут за адресою: [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0070 га. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і ФОП [PERSON] відповідного договору. Між сторонами були укладені договори саме сервітутів, оскільки земельна ділянка розташована в межах червоних ліній магістральної дороги та на ній не допускається будь-яке будівництво. Підтвердженням цьому є Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (групи ТС по [ADDRESS] по продажу промислових товарів, 30 м) виданий 20.06.2012, який був дійсний до 19.06.2015, потім пролонгований і був дійсний до 19.08.2020. 20.08.2015 Білоцерківською міською радою прийнято рішення № 1537-78-VI «Про укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту», яким фактично пролонговано попередній строковий сервітут. Згідно п. 1.6. цього рішення ФОП [PERSON] під розміщення павільйону (тимчасової споруди, згідно змін у законодавстві) в [ADDRESS] , було надано земельну ділянку загальною площею 0,0070 га, строком на 5 (п`ять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. В подальшому між Білоцерківською міською радою та ФОП [PERSON] , на виконання згаданого вище рішення, було укладено договір від 13.10.2015 №92 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки під розміщення павільйону в [ADDRESS] , загальною площею 0,0070 га, строком на 5 (п`ять) років. Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору сторони домовилися, що на земельній ділянці комунальної власності не допускається будівництво будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкту благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданої йому для розміщення павільйону на території для забезпечення благоустрою(підтримання санітарному стані). Отже, на земельній ділянці, що передавалася у строковий земельний сервітут допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, але фактично, станом на сьогодні, на земельні ділянці розташована тимчасова споруда. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, зокрема, на тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. Отже, з викладеного вище вбачається, що державна реєстрація речових прав власності на тимчасові споруди юридично є неможливою. Проте, згідно поданого пакету документів [PERSON] та інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , 19.12.2019 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю,загальною площею 54,9 кв.м., рік побудови 1991. Таким чином, всупереч чинному законодавству, раніше прийнятим рішенням Білоцерківської міської ради та договору особистого строкового сервітуту відповідач [PERSON] , на підставі сумнівних документів, здійснив державну реєстрацію речового права власності на тимчасову споруду, під виглядом нежитлової будівлі, нібито побудованої в 1991 році. Вказаними діями [PERSON] , також, штучно обтяжив фактично вільну від будь-якої забудови землю, з метою її подальшого отримання в користування поза земельними торгами. Крім цього, згідно з викопіюванням з генерального плану міста Біла Церква який був невід`ємною частиною паспорту прив`язки тимчасова споруда по [ADDRESS] знаходиться в межах червоних ліній. Так, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником нежитлової будівлі літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] .\~ Підставою виникнення права власності на вищевказану нежитлову будівлю літ. «А», 1991 року побудови стала: Довідка про технічний стан нерухомого майна, серія та номер 208, від 17.12.2015, видана ФОП [PERSON] та технічний паспорт серія та номер 208, від 17.12.2015, виданий ФОП [PERSON] . Державний реєстратор під час реєстрації речових прав на нежитлову будівлю керувався п. 42 Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 за №1127. Водночас, пунктом 42 зазначеного Порядку визначено порядок реєстрації права власності виключно на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та до зазначеного переліку не відносяться нежитлові будівлі, які плануються використовуватись з метою комерційної діяльності. Вказане вище свідчить, що державним реєстратором неправомірно, всупереч діючому законодавству зареєстровано право власності на тимчасову споруду, застосовуючи при цьому положення п. 42 Порядку №1127.Документи, які стали підставою виникнення права власності на нежитлову будівлю, літера «А», загальною площею 54,9 кв.м., рік побудови 1991 за адресою: [ADDRESS] , містять завідома неправдиві відомості. Крім того, дозвільна документація на будівництво відсутня. Таким чином, було допущено порушення вимог чинного законодавства щодо Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, так як [PERSON] було подано завідомо недостовірний пакет документів, а державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь Андрієм Григоровичем проігноровано вимоги пункту 42 Порядку. У підсумку, державним реєстратором, в порушення норм чинного законодавства, було зареєстровано речове право власності на тимчасову споруду (павільйон) для здійснення підприємницької діяльності, але такі дії реєстратора порушують не лише норми чинного законодавства, а й права та інтереси територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, оскільки наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельні ділянці комунальної власності, порушує можливість територіальної громади як власника землі, вільно розпоряджатися своєю власністю. Тому, враховуючи вищевикладене, просив скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний №1991919032103, припинивши право власності на цей об`єкт в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стягнути судові витрати з відповідачів на користь виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в особі Білоцерківської міської ради. 05.05.2022 ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Білоцерківської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь Андрія Григоровича, про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав власності, припинення права власності, закриття розділу в державному реєстрі речових прав. 20.09.2022 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради задоволено, ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2022 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 08.11.2022 справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду та 09.11.2022 передана до провадження судді Бондаренко О.В. 21.11.2022, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 10.03.2023 відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України позовні вимоги визнав у повному обсязі. 14.03.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання представника позивача та виключення зі складу учасників справи неналежного відповідача - державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь Андрія Григоровича. Представник позивача, за довіреністю Корнієнко Ігор Миколайович, у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4\~ ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Конституційне право на судовий захист передбачає, як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої Верховною Радою України Законом від 17.07.97 №475/97-ВР. Приписами статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до приписів частин першої, другої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає а адресою: [ADDRESS] , з 04.10.2006 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 27, 28, 42, 44). Встановлено, що 12.04.2012 Білоцерківською міською радою прийнято рішення «Про укладення договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» №542-24-VI (а.с. 22), згідно якого було прийнято рішення укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] під розміщення павільйону в [ADDRESS] , загальною площею 0,0070 га терміном на 3 роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. 13.06.2012, на виконання рішення міської ради №542-24-VI від 12.04.2012, між Білоцерківською міською радою, яка діяла від імені територіальної громади м. Біла Церква, і ФОП [PERSON] укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту №123 (а.с. 29-30, 46-47), предметом якого є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію в м. Біла Церква, на якій буде розміщуватися та використовуватись для провадження підприємницької діяльності під розміщення павільйону площею 0,0070 га. Об`єктом особистого строкового сервітуту є територія в [ADDRESS] площею 0,0070 га, терміном на 3 роки з моменту прийняття рішення Білоцерківською міською радою. Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору сторони домовилися, що на земельній ділянці комунальної власності не допускається будівництво будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкту благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданої йому для розміщення павільйону на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані). 20.08.2015 Білоцерківською міською радою прийнято рішення №1537-78-VI «Про укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту» (а.с. 35), згідно якого було прийнято рішення укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з ФОП [PERSON] під розміщення павільйону в [ADDRESS] , загальною площею 0,0070 га терміном на 5 років за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква та 13.10.2015, на виконання згаданого вище рішення, між Білоцерківською міською радою та ФОП [PERSON] укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки під розміщення павільйону в [ADDRESS] , загальною площею 0,0070 га, строком на 5 (п`ять) років. Також, встановлено, що на підставі рішення Білоцерківської міської ради «Про укладення договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» №542-24-VI від 12.04.2012, яким [PERSON] надано земельну ділянку площею 0,0070 га терміном на 3 роки, договору особистого строкового сервітуту №123 від 13.06.2012, заяви на оформлення паспорта прив`язки №551 від19.06.2012 та заяви №552 від 19.06.2012, проекту на розміщення ТС, виконаного КП «Архітектурно-планувальним бюро», технічних умов №К-26-1200076 ПАБ «АЕС Київобленерго», відповідачу [PERSON] Управлінням містобудування та архітектури видано Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (група ТС по [ADDRESS] по продажу промислових товарів, 30 кв. м.) від 20.06.2012 реєстраційний №13/12 та Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (група ТС по [ADDRESS] по продажу промислових товарів, 30 кв. м.) від 20.06.2012 реєстраційний №14/12, які були дійсні до 19.06.2015, потім пролонговані і були дійсні до 19.08.2020 (а.с. 15, 17, 18-20, 22, 23-26, 31-33, 34, 35, 36, 37, 38, 40, 43, 45, 48-57) Отже, враховуючи вищевказані вимоги рішень та паспортів прив`язки на земельній ділянці площею 0,0070 га, що передавалася відповідачу [PERSON] у строковий земельний сервітут під розміщення павільйону в [ADDRESS] , допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11), вбачається, що 16.12.2019 за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності на нежитлову будівлю літ. «А», 1991 року побудови стала: Довідка про технічний стан нерухомого майна, серія та номер 208, від 17.12.2015, видана ФОП [PERSON] та технічний паспорт серія та номер 208, від 17.12.2015 р. виданий ФОП [PERSON] .. Позивач, в обґрунтування позову, зазначає, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельні ділянці комунальної власності, порушує права та інтереси позивача щодо можливості територіальної громади як власника землі, вільно розпоряджатися власністю. Суд враховує дане твердження позивача виходячи з наступного. Зі службової записки Управління регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради (а.с. 12), вбачається, що 29 квітня 2021 року на сесії Білоцерківської міської ради прийнято рішення № 639-12-VIII «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності в оренду фізичній особі-підприємцю [PERSON] », яким фізичній особі-підприємцю [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності в оренду з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0070 га. Також, з даної записки вбачається, що Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради, було надано інформацію, що рішень про присвоєння адреси: [ADDRESS] ,\~ нежитловій будівлі літера «А» загальною площею 54,9 кв.м. 1991 року побудови, не приймалось. Також, Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради повідомило, що ні архітектурно-планувальне завдання, ні містобудівні умови та обмеження на забудову даної земельної ділянки [PERSON] не видавались, даний об`єкт можна вважати самочинно збудованим. Також, згідно інформації, що наявна в управлінні на даній земельній ділянці були розташовані: павільйон № [NUMBER] по продажу промислових товарів в групі ТС площею 30,00 кв.м. по [ADDRESS] , Управління надзвичайних ситуацій (паспорт прив`язки на розміщення тимчасової споруди оформлено на [PERSON] , термін дії якого закінчився 19.08.2020) та павільйон № [NUMBER] в групі ТС площею 30,00 кв.м. по [ADDRESS] , Управління надзвичайних ситуацій (паспорт прив`язки на розміщення тимчасової споруди оформлено на [PERSON] , термін дії якого закінчився 19.08.2020). З листа відділу державного архітектурно-будівельного контролю від 13.07.2021 (а.с. 13) вбачається, що інформація стосовно нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] ,\~ у відділі відсутня. З листа КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» №2000 від 19.07.2021 (а.с. 14) вбачається, що відповідно до паперових носіїв станом на 01.01.2013 інформація стосовно нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , в архіві БТІ відсутня. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент реєстрації права власності) проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Таким чином, проведенню державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна має передувати прийняття його до експлуатації. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент реєстрації права власності) адресою об`єкта нерухомого майна (далі - адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма\~\~\~ декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі. Відповідно до ч.3 ст. 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої статті 11 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень,затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі Порядок №1127). Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з п.6, 7 Порядку №1127 (в редакції чинній на момент державної реєстрації) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Згідно з пунктом 41 Порядку № 1127 (в редакції чинній на момент державної реєстрації) для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Як вбачається з документів (довідки про технічний стан нерухомого майна, серія та номер 208, від 17.12.2015, видана ФОП [PERSON] та технічного паспорту серія та номер 208, від 17.12.2015 р. виданий ФОП [PERSON] ), які слугували підставою для прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв.м., державний реєстратор прийняв рішення за відсутності документів, на підставі яких мають бути проведені відповідні реєстраційні дії. Отже, державна реєстрація за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю для здійснення підприємницької діяльності, яка згідно з викопіюванням з генерального плану міста Біла Церква знаходиться в межах червоних ліній (а.с. 33, 55), була проведена державним реєстратором без дотримання положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У постанові Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 916/82/18 визначено про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, що зумовлено відсутністю документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/2589/19. Згідно з ч.7 ст.14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову, а також, те, що спірне майно (нежитлова будівля (ТС)) розташоване на земельній ділянці комунальної власності за відсутності договору оренди земельної ділянки та зареєстроване за відповідачем без дотримання встановленої законом процедури отримання дозвільних документів для початку виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття побудованого нерухомого майна в експлуатацію, що передує реєстрації права власності на це майно, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення\~ в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову. Білоцерківська міська рада сплатила при подачі позову судовий збір в розмірі 2481,00 грн. (а.с. 10), таким чином, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у розмірі 1240,50 грн. та підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при подачі позову у розмірі 1240,50 грн.

Outcome: approved