Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є сином [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2003 року по 20.11.2012 року. 27.11.2022 року позивач досяг повноліття. Наразі позивач навчається на третьому курсі денної форми навчання за спеціальністю «Підприємство, торгівля та біржова діяльність» у закладі фахової передвищої освіти відокремлений структурний підрозділ «Краматорський фаховий коледж Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського», термін закінчення навчання 30.06.2023 року. Позивач зазначає, що знаходиться на утримані своєї матері, яка сплачує всі матеріальні витрати, пов`язанні з його навчанням і утримання. Відповідач [PERSON] працює та має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу, однак добровільно не надає. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду та, з урахуванням уточнених вимог, просити стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , як на повнолітнього сина, у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з 01.12.2022 року і до досягнення позивачем 23-х років. Позивач [PERSON] письмово просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача адвокат Харламов Д.В. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що позивачем надано суду неправдиві відомості про розмір аліментів, які стягувалися із відповідача на утримання позивача до досягнення ним повноліття, оскільки рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 20.11.2019 року такий розмір було визначено судом у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менша 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також зазначив, що відповідач є інвалідом третьої групи, у зв`язку з чим потребує додаткових витрат на лікування, обстеження та профілактику. Окрім того, від іншого шлюбу у відповідача [INFO] народилася донька [PERSON] , яка перебуває на його утриманні, а у зв`язку із військовою агресією рф на території України та ведення бойових дій, у відповідача є значні проблеми з роботою. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду вказаної цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за можливе ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 7-8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.03.2005 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Відповідач [PERSON] та [PERSON] 06.03.2015 року зареєстрували шлюб (а.с. 31). Батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 32.). Відповідач є інвалідом третьої групи (а.с. 33). Позивач [PERSON] є студентом ІІІ курсу денної форми навчання, спеціальність 076 «Підприємство, торгівля та біржова діяльність» у закладі фахової перед вищої освіти відокремлений структурний підрозділ «Краматорський фаховий коледж Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського», термін навчання з 01.09.2021 року по 30.06.2023 року, що підтверджується довідкою навчального закладу № 96 від 25.08.2022 року (а.с. 10). Позивач свого постійного доходу не має, та, як повнолітній син, який продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги з боку відповідача на своє утримання. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» визначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів особи, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків. На підставі ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~Сімейного кодексу\~України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Статтею 141\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані надавати матеріальну допомогу. Водночас, законодавцем визначено, що така допомога надається за умови, що батьки можуть її надавати. При цьому суд враховує, що особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки неможна ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини. Таким чином, з огляду на спільний обов`язок батьків щодо утримання повнолітньої дитини на період продовження навчання, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, який би був справедливим і не накладав би непропорційний фінансовий тягар на нього, зокрема, з урахуванням того, що його син є повнолітнім і працездатним, у силу чого має можливість забезпечувати своє життя також самостійно. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд виходить з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про спроможність відповідача сплачувати аліменти саме в розмірі 1/4 частини його заробітку, а також доказів, що утримання позивача потребує саме таких витрат. Також суд приймає до уваги стан здоров`я відповідача, який є особою з інвалідністю третьої групи, а також ту обставину, що відповідач вдруге зареєстрував шлюб, від якого має малолітню доньку. Виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, враховуючи, що позивач є повнолітнім сином відповідача, продовжує навчання у закладі фахової передвищої освіти відокремлений структурний підрозділ «Краматорський фаховий коледж Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері та потребує з боку відповідача матеріальної допомоги на своє утримання, приймаючи до уваги те, що відповідач є інвалідом третьої групи, має на утриманні малолітню дитину від іншого шлюбу, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який буде стягуватись із відповідача на користь позивача на його утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з 01.12.2022 року і до закінчення\~повнолітнім сином\~навчання в закладі фахової передвищої освіти відокремлений структурний підрозділ «Краматорський фаховий коледж Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, термін закінчення навчання 30.06.2023 року, але не пізніше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. На думку суду, такий розмір аліментів буде справедливим, співмірним, реальним, достатнім та таким, що відповідає потребам повнолітнього сина, який продовжує навчання. Крім того, стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 992,40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial