Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

05.02.2021року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що на підставі рішення Ленінградської районної ради народних депутатів , Києва за № 474 від 17 вересня 1990 року позивачці, [PERSON] , та її сім"ї із трьох осіб було видано ордер на житлове приміщення № [NUMBER] серія Б від 28.09.1990 року на право зайняття житлового приміщення площею 13, 1 кв. м, що складається із однієї кімнати в ізольованій однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] і вона є наймачем цього житлового приміщення. На даний час за вищевказаною адресою, окрім позивачки, зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] ( дочка позивачки), також онуки позивачки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та гр. [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі. Із відповідачем по даній справі [PERSON] позивачка, перебувала у шлюбі, зареєстрованому 23.10.2015 року , одразу після реєстрації шлюбу відповідач у встановленому порядку вселився та був зареєстрований за місцем проживання у кв. [ADDRESS] . Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року по цивільній справі № 759/112/20, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Фактично із 2016 року відповідач [PERSON] у вищевказаній квартирі не проживає без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і квартирою не цікавиться, а комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих в квартирі осіб і позивачка змушена сплачувати їх сама. Крім того, з цих причин позивачка позбавлена можливості оформити відповідним чином субсидію на оплату комунальних платежів, а тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за спірною квартирою. Ухвалою суду від 08.02.2021 року відкрито підготовче засідання по справі. Відповідач не скористався своїм правом та відзив до позову не надав. Ухвалою суду від 18.05.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового засідання. В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, надіслали заяву в якій просять суд задовольнити позовні вимоги та слухати справу у їх відсутність(ас.59). Відповідач в судове засідання не з"явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином(ас.55,57). Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінградської районної ради народних депутатів , м. Києва за № 474 від 17 вересня 1990 року позивачці, [PERSON] , та її сім"ї із трьох осіб було видано ордер на житлове приміщення № [NUMBER] серія Б від 28.09.1990 року на право зайняття житлового приміщення площею 13, 1 кв. м, що складається із однієї кімнати в ізольованій однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] і позивачка є наймачем цього житлового приміщення(ас.10). Судом встановлено, що із відповідачем по даній справі [PERSON] позивачка, перебувала у шлюбі, зареєстрованому 23.10.2015 року, одразу після реєстрації шлюбу відповідач у встановленому порядку вселився та був зареєстрований за місцем проживання у кв. [ADDRESS] (ас.8). Судом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року по цивільній справі № 759/112/20, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано(ас.9). Судом встановлено, що відповідно до актів обстеження фактичного проживання осіб, фактично із 2016 року відповідач [PERSON] у вищевказаній квартирі не проживає без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має (ас.17,18). Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2016 року не проживає у вищевказаній квартирі позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачами судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору в сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved