Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 21.07.2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2015 року було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено, вирішено стягувати із відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1\~500 грн. щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 01.11.2016 року до досягнення дітьми повноліття. На даний час відповідачем сплачуються аліменти тільки на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В матеріальному забезпеченні повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , відповідач участі не приймає, хоча вона продовжує навчання на IV курсі Київського університету культури, на платній основі, спеціальність «Дизайн» та потребує матеріальної допомоги відповідача. Вважає, що 1 500 грн., які стягуються з відповідача за рішенням суду, не відповідають реальним потребам дітей. Позивач на даний час не працює, постійного заробітку не має, окрім того, починаючи з 24.02.2022 року після вторгнення рф на територію України, значно зросли ціни не тільки на продукти харчування, а і на одяг, ліки, засоби гігієни та ін. Відповідач, у свою чергу, фізично здоровий, працює за спеціальністю машиніст ескаватора, середня зарплата за цим напрямком складає 20\~000 грн. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 1 500 грн. на 5 099 грн. щомісячно. Від представника відповідача адвоката Горбунової А.О. через систему «Електронний суд» надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому вона, посилаючись на недоведеність позивачем зміни матеріального або сімейного становища відповідача, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених ст. 192 СК України, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки стягнення аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] , підлягає припиненню у зв`язку із досягненням нею повноліття, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також представником позивача надано довідки № 270123 від 27.01.2023 року та № 1 від 27.03.2023 року, відповідно до яких заробітна плата відповідача з 20.10.2021 року складає 5\~796,00 грн. на місяць, а відтак, розмір аліментів, які позивач просить стягнути із відповідача на утримання дітей становить майже місячний дохід відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні заявленим вимогам, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених ним у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача адвокат Горбунова А.О. у судовому засіданні надала заперечення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 21.07.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2015 року було розірвано (а.с. 10, 16). Батьками повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено, вирішено стягувати із відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1 500 грн. щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 01.11.2016 року до досягнення ними повноліття (а.с. 14-15). Як вбачається із довідки № 297 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.01.2021 року, позивач разом із своїми дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Повнолітня донька [PERSON] є студенткою IV курсу Київського університету культури, денної форми навчання, на платній основі, напрямок підготовки «Дизайн», освітній рівень «Бакалавр», термін закінчення навчання 30.06.2023 року, що підтверджується договором про підготовку фахівця з вищою освітою № 113 (а.с. 7-8). Згідно довідки про доходи відповідача № 1 від 27.03.2023 року, яка була видана ПП «ЮЖТЕХКОМПЛЕКТ», заробітна плата відповідача з липня 2022 року по грудень 2022 року складає 34 776,00 грн., тобто 5 796,00 грн. на місяць (а.с. 38). Повнолітня донька свого постійного доходу не має та потребує матеріальної допомоги з боку відповідача на своє утримання. Правовідносини, що є предметом спору у зазначеній справі, регулюються сімейним законодавством України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1979 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 798XII (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Положеннями ч. 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» визначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Стягнення аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів особи, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків. Як вбачається із рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2016 року, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти у розмірі 1 500 грн. щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 01.11.2016 року до досягнення ними повноліття. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів. Таким чином, виконавче провадження, а відтак і стягнення аліментів за рішенням суду від 29.11.2016 року з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , підлягає припиненню у зв`язку із досягненням нею повноліття і, як наслідок, закінчення строку, передбаченого законом, для відповідного виду стягнення. Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимогу про стягнення із відповідача на її користь аліментів на утримання дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5 099 грн. щомісячно, що є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки зазначені вимоги підлягають розгляду окремо одна від одної. Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 року по справі № 939/1078/20, Верховного Суду від 06.06.2020 року по справі № 285/1018/18, Верховного Суду від 02.02.2021 року по справі № 925/642/19. Згідно із ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім того, у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Така ж позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Аналіз цих норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Таким чином, вирішуючи питання про збільшення розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення здоров`я та інші обставини, передбачені законом. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). На думку суду, окрім обрання неналежного способу захисту порушеного права, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров`я будь-кого із сторін та інших випадків, передбачених ст. 192 СК України. Підставою для збільшення розміру аліментів позивач також вказує зміну прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак не враховує, що обов`язок по утриманню дітей повинні нести в однаковій мірі двоє батьків. При цьому, позивач не надала доказів, що вона на даний час несе більші витрати на утримання дітей. Також, на думку суду, збільшення розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не може бути підставою для збільшення розміру вже стягуваних аліментів, оскільки відповідно до ст. 184 СК України Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Така позиція суду ґрунтується на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18, відповідно до якого зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, а також враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами зміну матеріального або сімейного становища сторін по справі, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у задоволенні позовних вимог було відмовлено, тому судові витрати у розмірі 992,40 грн. слід віднести за рахунок держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed