Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, під час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року у цивільній справі №761/29371/14-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року у цивільній справі №761/29437/14-ц стягнуто з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі 1000 грн щомісячно, починаючи з 03 жовтня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. 16 липня 2020 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , з яким вона даний час постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . З ними проживає її син [PERSON] , який своїм батьком вважає саме [PERSON] , адже він повністю взяв на себе батьківський обов`язок щодо виховання дитини, та вважає його своїм сином. Натомість відповідач практично жодного разу не цікавився життям сина, не відвідував його в дитячому садку, школі, практично не був присутнім на днях народженнях сина та не надавав жодної матеріальної допомоги, не цікавився життям сина, не забезпечував харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 жовтня 2022 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року вказану справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 20 грудня 2022 року [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. 23 січня 2023 року позивач додала копію заяви [PERSON] від 16 січня 2023 року, в якій він просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зверьковою Н.В. 16.01.2023 року, зареєстровано в реєстрі №42. У підготовче судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 20 лютого 2023 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , в якому вказано, що враховуючи думку дитини та рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації, орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , 2011 року народження. 20 березня 2023 року позивач подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а розгляд справи просить проводити без її участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, заяву відповідача про визнання позову, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що 01 червня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №446. За час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року у цивільній справі №761/29371/14-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року у цивільній справі №761/29437/14-ц стягнуто з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі 1000 грн щомісячно, починаючи з 03 жовтня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. 16 липня 2020 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , у Дарницькому районному в м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб позивача актовий запис №838. Позивач проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] , який своїм батьком вважає саме [PERSON] , адже він повністю взяв на себе батьківський обов`язок щодо виховання дитини, та вважає його своїм сином. Натомість відповідач не цікавився життям сина, не відвідував його в дитячому садку, школі, не був присутнім на днях народженнях сина та не надавав жодної матеріальної допомоги, не забезпечував харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків. Указані обставини відповідачем не спростовані. Згідно ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Частиною першою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (ч.1 ст.5 СК України). Аналогічне положення закону закріплено в ч.3 ст.51 Конституції України, згідно якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ч. 3 ст. 5 СК України). Згідно ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений також ч.2 ст.150 СК України. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частин 1-5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пункт 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866 визначає, що органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. Підстави позбавлення батьківських прав визначені у статті 164 СК України. Пунктом другим частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у постанові від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав №108/24-703 від 20 лютого 2023 року встановлено, що відповідно до інформації, наданої середньою загальноосвітньою школою №54 м. Києва, батько, [PERSON] з учителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, інших контактів зі школою не підтримує, а під час бесіди співробітника Служби з дитиною, [PERSON] повідомив, що проживає з матір`ю, батьком [PERSON] та сестрою. З [PERSON] знайомий, батько приїжджав до сина раз на рік, а сама дитина нещодавно дізналась, ким йому доводиться [PERSON] . Крім того, [PERSON] повідомив що не проти позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим, та таким, що узгоджується з наявними у справі доказами. Викладені у ньому обставини відповідачем жодним чином не спростовані. Відповідач [PERSON] позов визнав та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, що підтверджується його заявою, поданою до суду 20 грудня 2022 року, а також нотаріально засвідченою заявою від 16 січня 2023 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання дитиною освіти, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина, а тому наявні підстави для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved