Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивачка звернулась в суд із позовом до [PERSON] у якому просив суд зобов`язати відповідачку не чинити їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником вказаної квартири, але відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою, не дає до неї доступу, проживає там, тому її необхідно виселити. Відповідачка проживала з братом позивачки у спірній квартирі. Позивачка дала згоду на тимчасове проживання у квартирі свого брата, але не відповідачки. Після смерті брата позивачки відповідачка залишилась проживати у спірній квартирі та відмовляється виїхати з квартири, заперечує право власності позивачки на квартиру, погрожує фізичною розправою. У строк встановлений судом відповідачка відзив на позов не надала, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідачів подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених у ньому, просили позов задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, під час підготовчого провадження надіслала заяву на електронну адресу суд про відкладення судового засідання, оскільки вона не може з`являтись в судові засідання бо працює і не має часу. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки відповідачка хоче проживати у квартирі, оскільки це була воля покійного брата позивачки, який був чоловіком відповідачки. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] з 18.03.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 10.03.2009 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.03.2009 (а.с.17, 18). Позивачка та її син зареєстровані у квартирі [ADDRESS] з 10.02.2022 року, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.21, 22). У вказаній квартирі з дозволу позивачки проживав брат позивачки [PERSON] разом з [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.25). Після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] відмовляється звільнити квартиру, яка належить позивачці, що підтверджується поясненнями представника відповідача, результатами перевірки за зверненнями позивачки (а.с.34). Зокрема, як зазначено у довідці № 3742 від 14.07.2022 [PERSON] пояснила, що проживає в квартирі за усною домовленістю із заявницею [PERSON] . Позивачка неодноразово зверталась у різні правоохоронні органи зі скаргами на дії відповідачки. Також позивачка зверталась до відповідачки із проханням та вимогою звільнити належну їй на праві приватної власності квартиру, оскільки вона їй потрібна для проживання з сім`єю. Але, відповідачка квартиру не звільнила, відмовляється це робити, що підтверджується перепискою між сторонами, яка нею та представником не спростована. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підставами для захисту права власності або права користування нерухомим майном у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо нерухомого майна, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права. Позивачкою належними доказами доведено що вона є власником квартири [ADDRESS] , тому у неї наявне право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на неї. Також позивачкою доведено факт перешкоджання їй у користуванні квартирою [ADDRESS] з боку відповідачки. Зокрема у матеріалах справи наявні докази звернення позивачки до відповідачки з вимогою звільнити квартиру та відмова відповідачки це зробити з мотивів того, що вона там проживає з усної згоди позивачки та за волею покійного брата. Але, відповідачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що позивачка надавала згоду на проживання відповідачки у спірній квартирі. Також є безпідставними доводи відповідачки про те, що [PERSON] залишив заповіт на неї про те, що він заповідає квартиру [ADDRESS] \~ [PERSON] . Копія заповіту, який долучено представником відповідачки не відповідає вимогам встановленим чинним законодавством щодо форми заповіту, вказана «записка» не може вважатися заповітом в розумінні Цивільного кодексу України. Також на час смерті [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] , а тому не міг розпоряджатися вказаним майном. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Також у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено, то судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 319, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved