Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

До Кілійського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] , представника позивача адвоката Ямаєвої Ю.С., до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що з мобільного додатку «Дія» позивачу стало відомо, що 22.10.2021 відносно неї приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяною Сергіївною відкрито виконавче провадження №67222338 про стягнення на користь відповідача 6776,82 грн. на підставі виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №19347 від 13.10.2020. З відповідачем позивач не має жодних договірних відносин. За адресою реєстрації та фактичного місця проживання позивач жодного разу не отримував будь-яких листів від відповідача. Як стало відомо із виконавчого напису, на підставі договору факторингу №011020-ФМ від 01.10.2020 відповідачу відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами», якому в свою чергу на підставі договору факторингу №20182407-1/2 від 24.07.2018 відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», якому в свою чергу на підставі договору факторингу №1706/1 від 22.05.2014 відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс», якому в свою чергу на підставі договору відступлення права вимоги №20140522-Г від 17.06.2015 ПАТ «Платінум Банк» відступлено право вимоги за кредитним договором №920/3987ES5D1I від 07.06.2013. Згідно копії кредитного договору зі страхуванням життя позичальника від 07.06.2013 №920/3987ES5D1I, який наявний в матеріалах електронного виконавчого провадження, ПАТ «Платінум Банк» надав позивачу кредит шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок продавця за реквізитами, зазначеними позивачем. Погашення кредиту повинно було відбуватися рівними платежами у розмірі 179,00 грн. у період з 12 по 17 число кожного місяця. Перший платіж мав бути здійснений не пізніше 17.07.2013, останній - не пізніше 17.06.2016. Згідно кредитного договору позовна давність за згодою сторін не збільшувалася. Згідно виконавчого напису період стягнення: 21.05.2014 - 13.10.2020. Позивач вважає, що відповідач звернувся за вчиненням виконавчого напису поза межами строку позовної давності. Зміна осіб, яким неодноразово передавалося право вимоги за договорами факторингу, не є подією для почату перебігу строку давності в розумінні ст. 253 ЦК України.. Просить суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №19347, виданого 13.10.2020., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» 6776,82 грн., таким, що не підлягає виконанню та стягнути судові витрати, які складаються: 1073,60 грн. - судовий збір за подачу позову; 30,00 грн. комісія банку за оплату судового збору за подання позову; 43,00 грн. вартість направлення позовної заяви відповідачу згідно фіскального чеку АТ «Укрпошта»; 3000,00 грн. - гонорар адвоката. 29.06.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлені сторони. 17.03.2023 ухвалою суду відмовлено відповідачу у заявленому клопотанні про врегулювання спору за участю судді. Позивачка в судове засідання не з`явилася, у поданій її представником заяві просили про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача ТОВ«ФІНПРОМ МАРКЕТ» до суду не з`явився, на адресу суду надійшла заява про визнання позовних вимог позивача. У заяві представником відповідача вказано, що ТОВ«ФІНПРОМ МАРКЕТ» визнає позовні вимоги позивача в частині визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №19347, виданого 13.10.2020, таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги в частині стягнення судових витрат, а саме в розмірі 3000,00 грн., відповідачем не визнаються. Також, у зв`язку з визнанням позову відповідачем, просять про розподіл витрат, а саме судового збору, в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22.10.2021 відносно позивачки приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяною Сергіївною відкрито виконавче провадження №67222338 про стягнення на користь відповідача 6776,82 грн. на підставі виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №19347 від 13.10.2020. З виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №19347 від 13.10.2020 встановлено, що на підставі договору факторингу №011020-ФМ від 01.10.2020 відповідачу відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами», якому в свою чергу на підставі договору факторингу №20182407-1/2 від 24.07.2018 відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», якому в свою чергу на підставі договору факторингу №1706/1 від 22.05.2014 відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс», якому в свою чергу на підставі договору відступлення права вимоги №20140522-Г від 17.06.2015 ПАТ «Платінум Банк» відступлено право вимоги за кредитним договором №920/3987ES5D1I від 07.06.2013. Згідно копії кредитного договору зі страхуванням життя позичальника від 07.06.2013 №920/3987ES5D1I, ПАТ «Платінум Банк» надав позивачу кредит шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок продавця за реквізитами, зазначеними позивачем. Погашення кредиту повинно було відбуватися рівними платежами у розмірі 179,00 грн. у період з 12 по 17 число кожного місяця. Перший платіж мав бути здійснений не пізніше 17.07.2013, останній - не пізніше 17.06.2016. Згідно кредитного договору позовна давність за згодою сторін не збільшувалася. Судом виконано всі процесуальні дії передбачені цивільним процесуальним кодексом України, що дає суду підстави ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Наявні докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок). Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 569/8884/17 від 14 серпня 2019 року, № 137/1666/16-ц від 29 березня 2019 року та № 201/11696/16-ц від 10 квітня 2019 року, а також Верховний Суд України у постанові № 6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Так, що стосується такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості, то характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається саме за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак само по собі подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. До того ж, згідно пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172) «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто, об`єктом дослідження нотаріусом при вчиненні виконавчого напису є оригінал кредитного договору та виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Тобто, дана виписка щодо боргу та строку його погашення, надається саме стягувачем - стороною кредитного договору. Згідно п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 затверджений Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України яким повинен керуватись нотаріус. Пунктом 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172. Постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 було залишено без змін. З огляду на викладене, на день вчинення виконавчого напису, редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Щодо втрати чинності постановою № 662, зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» погодилася й Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року в справі № 910/10374/17, де у п.92 вказаної постанови ВП ВС зазначив: «Таким чином, вчиняючи 22 травня 2017 року виконавчі написи № 779 та № 780, приватний нотаріус неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Подібна позиція наведена й у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Разом з тим, пункт 1 зазначеного Переліку, в чинній на день вчинення виконавчого напису редакції, регламентував, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів, а саме копії виконавчого напису, який вчинено на окремому бланку Міністерства Юстиції України, можна також дійти висновку, що наявна сума заборгованості, яку встановлено вказаним оскаржуваним написом позивачці, не є безспірною виходячи з наступного. В оскаржуваному виконавчому написі зазначено, що нотаріус пропонує задовольнити вимоги відповідача та стягнути з позивачки за період з 21.05.2014 по 13.10.2020 включно, суму заборгованості, зокрема заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3736,08 грн., заборгованість за нарахованими та не сплаченими процентами в розмірі 319,00 грн., заборгованість за нарахованою та не сплаченою пенею в розмірі 2671,74 грн., плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 50,00 грн.. Як встановлено вище, термін кредитування, тобто останній платіж за кредитом, встановлено до 17.06.2016, а виконавчий напис вчинено 13.10.2020, тобто через більш ніж чотири роки. Зазначене дає суду підстави уважати, що при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису нотаріус не переконався у безспірності заборгованості та у тому, що з дня виникнення права вимоги минуло вже більше трьох років, тобто оскаржуваний виконавчий напис винесено з порушеннями ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Зазначене вище дає суду підстави для визнання спірного виконавчого напису такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, оскільки порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису та вимог закону є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення судових витрат. У позові представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються: 1073,60 грн. - судовий збір за подачу позову; 30,00 грн. комісія банку за оплату судового збору за подання позову; 43,00 грн. вартість направлення позовної заяви відповідачу згідно фіскального чеку АТ «Укрпошта»; 3000,00 грн. - гонорар адвоката. Представник відповідача у свою чергу просить стягнути сплачений судовий збір в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України, а у стягненні судових витрат в розмірі 3000,00 грн. - гонорар адвоката, відмовити, з підстав того, що розподіляючи судові витрати між сторонами у справі, необхідно врахувати дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час судового розгляду справи. На підтвердження понесених судових витрат представником позивача, надано суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн. від 07.02.2023; квитанцію про сплату комісії з оплати судового збору в розмірі 30,00 грн. від 07.02.2023; фіскальний чек про сплату вартості направлення позовної заяви відповідачу в розмірі 40,00 грн. від 08.02.2023; договір № 15 про надання правової допомоги від 25.01.2023, додаток 1 до договору від 25.01.2023, меморіальний ордер №36278761SB від 31.01.2023 про сплату 3000,00 грн. згідно договору про надання правової допомоги від 25.01.2023, атк надання послуг адвокатом №1 від 31.01.2023 з зазначенням виконаних робіт в сумі 3000,00 грн., свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанови Верховного Суду №686/5064/20 від 29.10.2020, №200/10801/19-а від 05.03.2021, постанова Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду №922/445/19 від 03.10.2019. Згідно пунктів 3 та 4 Додатку №1 від 25.01.2023 до Договору №15 про надання правової допомоги від 25.01.2023, гонорар адвоката за ведення справи у суді першої інстанції є фіксованим та складає 3000,00 грн., який сплачено позивачкою згідно меморіального ордеру. Таким чином, з відповідача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» підлягають до стягнення понесені позивачкою судові витрати в повному обсязі. Щодо посилання представника відповідача стосовно розподілу судового збору в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, слід зауважити, що у суду немає підстав розподілити судові витрати в порядку, передбаченому ч.1 ст. 142 ЦПК України, оскільки визнання позову - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві. У позовній заяві, окрім визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що також визнається відповідачем, заявлено також вимогу про стягнення понесених позивачкою судових витрат, зокрема й витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката - гонорару адвоката, яку відповідач не визнає, тобто визнання позову не є у повній мірі, що передбачено нормою ч.1 ст. 143 ЦПК. Разом з цим, слід також зазначити, що ухвалою суду від 17.03.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про врегулювання спору за участі судді відмовлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: approved