Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

08 вересня 2022 [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 01.03.2012 - 01.02.2013 роки та з 01.02.2020 - 19.07.2022 роки в розмірі 235 147,38 грн., індексації заробітної плати за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року в розмірі 1 351,60 грн. та втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за час затримки за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року в сумі 12 602,25 грн. Позов мотивує тим, що з 26.05.2008 року вона була звільнена з посади модельєра-закрійника, котру обіймала у фізичної особи-підприємця [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 31.01.2013 року зобов`язано стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 622,90 грн., індексації заробітної плати у розмірі 13 789,71 грн., середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи 23 509,47 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. А постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.08.2022 року, апеляційну скаргу задоволено частково, стягнуто з відповідача за період з 01.02.2013 - 01.02.2020 роки 3 295,94 грн. індексації заробітної плати, 48 824,90 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та 25 000 грн. середнього заробітку. Проте, всупереч вказаному рішенню суду відповідач розрахунку з нею не провела, у зв`язку із чим позивач змушена звернутись до суду. 15.09.2022 року позовна заява залишена без руху. 16.09.2022 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків. 20.09.2022 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 14.11.2022 року справу призначено до слухання по суті. 03.01.2023 року представником позивача надано додаткові пояснення, які долучено до матеріалів справи. В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав та просить його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, просив також зменшити розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 травня 2008 року [PERSON] було звільнено з посади модельєра-закрійника, яку вона обіймала, працюючи у фізичної особи-підприємця [PERSON] відповідно до укладеного безстрокового трудового договору в салон-ательє «Марго». В порушення умов договору позивач заробітної плати не отримувала. При звільненні розрахунок з нею проведений не був. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 03 травня 2012 року у задоволенні позову їй відмовлено. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто на користь позивача з [PERSON] 15 622,90 грн. заробітної плати, 13 789,71 грн. індексації заробітної плати , 23 509, 47 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, 5000 грн. моральної шкоди. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.08.2022 року, апеляційну скаргу задоволено частково, стягнуто з відповідача за період з 01.02.2013 - 01.02.2020 роки 3 295,94 грн. індексації заробітної плати, 48 824,90 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та 25 000 грн. середнього заробітку. Позивач вважає, що вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та індексації заборгованості по заробітній платі за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вказаних вимог надала власні розрахунки таких нарахувань. Згідно заявлених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 01.03.2012 - 01.02.2013 роки та з 01.02.2020 - 19.07.2022 роки в розмірі 235 147,38 грн., індексації заробітної плати за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року в розмірі 1 351,60 грн. та втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за час затримки за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року в сумі 12 602,25 грн. Позивач вважає, що оскільки відповідачем з нею не проведено розрахунку при звільненні вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий розрахунок становить на думку за виключенням суми присудженої судом за періоди з 01.03.2012 - 01.02.2013 роки та з 01.02.2020 - 19.07.2022 роки в розмірі 235 147,38 грн. Суд визнає в цій частині права позивача порушеними, оскільки відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того необхідно зазначити, що у частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов`язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Такого висновку дійшов Верховий Суд, обґрунтовуючи своє рішення, послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, яке містило правовий висновок: «… в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення)». У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа N 761 (9584)15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п. п. 91; 91п. 1,2,3,4 постанови). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України, враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у наданому висновку бере до уваги таке. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року, при вирішенні даного спору, суд бере до уваги тривалий період часу не проведення розрахунку при звільненні та звернення позивача із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважає необхідним зменшити розмір такої компенсаційної виплати [PERSON] до 28 000 грн. за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року. В решті слід відмовити, оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2012 - 01.02.2013 року, не знайшла свого підтвердження під час слухання справи. Щодо вимоги про стягнення індексації заробітної плати за час затримки за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року, то суд виходить з такого. Згідно зі статтею 94 КЗпП та статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За змістом частини 6 статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними у гривнях на території України і який не має разового характеру (частина першастатті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року. Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року по справі №697/2338/19. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3). Отже, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 686/10040/21-ц. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Порядком передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 101 відсотка (частина 2 пункту 1-1) - вказана величина індексу діяла до 2016 року. При цьому індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Відповідно до частини 5 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 4 Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Також, згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути індексацію заробітної плати за час затримки за період з 01.02.2020 - 01.08.2022 року в сумі 1 351,60 грн., згідно розрахунку, наданого позивачем і який прийнято судом. Також з огляду на вищенаведені норми матеріального права, підлягає до стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] , 12 602,25 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01.02.2020 по 01.08.2022 роки. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ЗУ «Про судовий збір», станом на день звернення позивачем до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992,40грн). Оскільки позивачем була заявлена ціна позову 243 712,78 грн., то 1% від цієї суми становить 2 437,12 грн. Таким чином за подання цього позову до суду позивач повинна була сплатити судовий збір в розмірі 2 437,12 грн, але відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», (інвалід ІІ групи), від сплати судового збору позивач звільнена. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених вимог. Так як позов заявлено з ціною 243 712,78 грн. та задоволено на суму 41 953,85 грн., тобто на 17,21% (41953,85*100:243712,78) Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 419,42 грн. (2437,12*17,21:100). Враховуючи наведене та правила ст.141 ЦПК України, сума в розмірі 419,42 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.В решті позову слід відмовити.

Outcome: approved