Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

25.08.2021 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення розміру частки в домоволодінні, яка належала спадкодавцю та визнання права власності на визначену частку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його рідна баба [PERSON] , яка залишила заповіт на [PERSON] . Позивач звернувся у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. 19.03.2021 року нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину домоволодіння у зв`язку з відсутністю можливості визначити склад спадкового майна. Так, спадкодавець, перебуваючи в шлюбі з [PERSON] , придбали частину домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , яке складалося з жилих домів А-1 та Б-1, сараю В-1, вбиральні 1, забору 2. Після розірвання шлюбу між ними рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.01.1973 року за спадкодавцем визнано право власності на 25/100 частин зазначеного вище домоволодіння. 23.04.1973 року рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська визначено ідеальні частки в праві власності на вказане домоволодіння: [PERSON] належить будинок А-1, житлова прибудова А-1, сіни а-1, сарай Г-1, забор №2, частини забору №1 та №4, що складає 37/100 частин домоволодіння; [PERSON] та [PERSON] належить житловий будинок В-1, тамбур в-1, сарай Д-1, альтанка ж-1, погріб під Д-1, частина заборів № 1 та №4, що складає 40/100 частин домоволодіння; [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] , що складає 23/100 частини домоволодіння. Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 01.06.1973 року між колишнім подружжям [PERSON] та спадкодавцем затверджено мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] в рахунок належних йому 15/100 частин домоволодіння виділяється в житловому будинку В-1 частина житлової кімнати 1-3 площею 9,2 кв.м, альтанка, навіс Ж, частина сараю Д з південної сторони до кінця вхідних дверей і відповідно частина погребу під сараєм Д; [PERSON] в рахунок належних їй 25/100 частин домоволодіння виділяється в житловому будинку В-1 тамбур 1-1, кухня 1-2 площею 7,7 кв.м, кімната 1-4 площею 7,7 кв.м і залишок кімнати 1-3, сараю Д з північної сторони (від вхідних дверей до кінця сараю на північ) і відповідно частина погребу під сараєм Д. також вказаним судовим рішенням зобов`язано [PERSON] та спадкодавця зробити перепланування. У 1986 році спадкоємець [PERSON] [PERSON] була відселена, а її будинок Б-1 знесено, тому відбулася зміна часток співвласників, у зв`язку з чим 04.08.1997 року БТІ складено акт, згідно з яким: [PERSON] належить 37/100 часток домоволодіння на підставі договору дарування від 17.08.1961 року і рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.04.1973 року, і в її користуванні знаходиться: житловий будинок А-1, сарай Б (самовільно побудований), сарай Г, навіс, вбиральня Ж, в загальному користуванні огородження та мощення № 1-7, І, що складає 45/100 частин домоволодіння; [PERSON] належить 1/4 частина (частка не перереєстрована) на підставі договору дарування від 10.05.1960 року, посвідченого нотаріусом Другої міської державної нотаріальної контори, і в його користуванні знаходиться: житловий будинок В-1, сарай Д, сарай И, К (самовільно побудовані), теплиця Л, в загальному користуванні огородження та мощення № 1-7, І, що складає 55/100 частин домоволодіння. При цьому, частка баби позивача не була врахована, оскільки рішення суду про поділ частини домоволодіння між [PERSON] та спадкодавцем зареєстровано в БТІ пізніше. Відповідно до відповіді КП «Дніпровського МБТІ» в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності: [PERSON] 45/100 ч., на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.09.2009, виданого другого Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2-1102, [PERSON] 25/100 частин, на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.01.1973, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №609 за реєстраційним № 52; [PERSON] 23/100 ч., на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 27.02.1987р. Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] відселена, а її частина домоволодіння знесена, відомості про анулювання правовстановлюючих документів на знесену частину домоволодіння, станом на 31.12.2012, в інвентаризаційній справі, відсутні; [PERSON] 1/4, на підставі договору дарування від 10.05.1960, посвідченого Другою Дніпропетровською державного нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3327, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу за реєстровим №29. Також, у вказаній відповіді вказано, що рішенням народного суду Ленінського району * Дніпропетровська від 23.04.1973 за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 40/100 частин домоволодіння, з яких 25/100 ч. відійшли до гр. [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 22.01.1973 року, а [PERSON] щодо перереєстрації права власності до КП «ДМБТІ» ДОР не звертався. Таким чином, на даний час за даними реєстраційних документів існує диспропорція у співвідношенні часток у праві власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , до цілого, оскільки сукупний розмір часток перевищує 100/100 частин. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи [PERSON] на час її смерті належало 50/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням усіх будівель та споруд. На підставі викладеного, з урахуванням уточненого позову від 02.01.2023 року, позивач просить визнати за ним право власності на 50/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням усіх будівель та споруд, у порядку спадкування за заповітом після смерті його баби [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від \~05.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалами судді від 05.11.2021 року витребувано докази, а саме: з КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , а також з Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] . 28.12.2021 року та 12.05.2022 року витребувані докази надійшли до суду. Ухвалою суду від 12.05.2022 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу та на час її проведення зупинено провадження по справі. 03.11.2022 року надійшов висновок експерта за результатами проведення експертизи. 07.11.2022 року ухвалою судді провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 12.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від відповідачів відзив на позов не надходив. Від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій просив розглянути справу без його участі. Заперечень проти заочного розгляду справи не надав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Від представника третьої особи: Другої дніпровської державної нотаріальної контори надійшла заява, в якій [PERSON] просила розглядати справу за відсутності представника контори. За таких обставин, розгляд справи проведено на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до\~статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. У ході судового розгляду встановлено, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.20) подружжям придбано частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), та складається з А-1, Б-1 жилих домів, В-1 сараю, 1 вбиральні, 2 забору (т. 1 а.с.21). Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.01.1973 року по справі № 2-175 1973 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 4/15 частин домоволодіння визнано право власності [PERSON] на 25/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.23). Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.04.1973 року по справі № 2-863-73 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення ідеальних часток в домоволодінні визначено ідеальні частки у домоволодінні, розташованому в [ADDRESS] , таким чином: - [PERSON] належить жилий будинок А-1, житлова прибудова А-1, сіни а-1, сарай Г-1, паркан № 2, частина парканів № 1 та № 4, що складає 37/100 частин домоволодіння; - [PERSON] та [PERSON] належить жилий будинок В-1. Тамбур В-1, сарай Д-1, альтанка Ж-1, погреб під Д-1, частина парканів № 1 та № 4, що складає 40/100 частин домоволодіння; - [PERSON] належить жилий будинок Б-1, тамбур б-1, вбиральня Е, сарай, паркан № 3, що складає 23/100 частин домоволодіння (т.1 а.с.24). Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 01.06.1973 року по справі 2-992-73р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл домоволодіння затверджено мирову угоду сторін, відповідно до якої в рахунок належних [PERSON] 15/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] , виділено в жилому будинку В-1 частину житлової кімнати 1-3, площею 9,2 кв.м, альтанку навіс Ж, частину сараю Д з південного боку до кінця вхідної двері та відповідно частину погребу під сараєм Д; [PERSON] в рахунок належних їй 25/100 частин домоволодіння виділено в жилому будинку В-1 тамбур 1-1, кухню 1-2 площею 7,7 кв.м, кімнату 1-4 площею 7,7 кв.м та залишок кімнати 1-3, частину сараю з північного боку (від вхідної двері до кінця сараю на північ) та відповідну частину погребу під сараєм Д. Також рішенням суду зобов`язано сторони зробити переобладнання, вказані в рішенні. 15.09.1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (т.1 а.с.27). 04.08.1997 року спеціалістом Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації проведено обстеження домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що в 1986 році [PERSON] (спадкоємиця частки [PERSON] ) була відселена, а її будинок Б-1 знесено, тому відбулася зміна часток. Відповідно до вказаного акту визначено, що змінено частку [PERSON] з 37/100 частин на 45/100 частин, до якої віднесено: жилий будинок А-1, самовільно побудований сарай Б, сарай Г, навіс З, вбиральню Ж, в загальному користуванні огорожі та мощення № 1-7, 1, а частку [PERSON] з частини на 55/100 частин, до яких віднесено: жилий будинок В-1, сарай Д, самовільно побудовані сараї И та К, теплицю Л, в загальному користуванні огорожі та мощення № 1-7, 1 (т. 1 а.с.28). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська № 390/20 від 21.11.1997 року узаконено сарай Б за житловим будинком по [ADDRESS] , та затверджено ідеальну частку 45/100 від усього домоволодіння за вказаною адресою за [PERSON] (т. 1 а.с.30). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с.52). Згідно з витягом зі спадкового реєстру інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відсутня (т. 1 а.с.53). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27.07.2021 року право власності на 45/100 домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 29). Відповідно до наданої КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР інформації, яка міститься в інвентаризаційній справі спірного домоволодіння, 45/100 частин домоволодіння належить [PERSON] , 25/100 частин домоволодіння належить [PERSON] на підстав рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.01.1973 року, 23/100 належить [PERSON] . Також зазначено, що [PERSON] відселена, а її частина домоволодіння знесена, проте відомостей про анулювання правовстановлюючих документів на знесену частину домоволодіння інвентаризаційна справа не містить. Також вказано, що частина домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору дарування від 10.05.1960 року, однак, рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 23.04.1973 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 40/100 частин спірного домоволодіння, 25/100 з яких виділено [PERSON] на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.01.1973 року., а [PERSON] для перереєстрації права власності до підприємства не звертався. При цьому, при перерозподілі часток після знесення частини домоволодіння, що належало [PERSON] не враховано частку [PERSON] (т. 1 а.с.50-51). З інвентаризаційної справи встановлено, що за адресою: [ADDRESS] . Самочинно збудовано сараї И та К (т. 1 а.с.194, 215). [INFO] померла [PERSON] (т. 1 а.с.15). За життя [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно [PERSON] (т. 1 а.с.17). Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право спадщину на майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , а саме на частку домоволодіння [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що неможливо визначити склад спадкового майна, оскільки в акті Дніпропетровського МБТІ від 04.08.1997 року частину домоволодіння голова нової Г.З. не зазначено (т. 1 а.с.19). З наведеного вбачається, що матеріали інвентаризаційної справи спірного домоволодіння містять невідповідності, оскільки при перерозподілі часток після знесення будинку, який перебував у користуванні [PERSON] , не була врахована частка [PERSON] . Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 2/846-22 по цивільній справі № 205/7278/21 (т. 2 а.с.2-17) у домоволодінні [ADDRESS] приміщення в житловому будинку В-1, тамбур І-1 (прим.1-1), кухня 1-2 площею 7,7 кв.м., кімната 1-4 (прим.\~1-5)\~площею 7,7\~кв.м.\~і залишок\~частини кімнати\~1-3\~(прим.\~1-4),\~частина сараю\~«Д» з\~північної сторони\~(від\~вхідних дверей\~до кінця\~сараю на\~північ)\~і відповідно\~частина погребу\~під сараєм\~«Д»,\~яка належала\~спадкодавцю [PERSON] ,\~на підставі\~рішення народного\~суду Ленінського\~району м.\~Дніпропетровська від\~01.06.1973\~року,\~станом на\~06\~грудня 2020\~року з\~урахуванням самовільно\~побудованих будівель\~складає: 27/100\~частин домоволодіння,\~а без\~урахуванням самовільно\~побудованих будівель\~складає: 28/100\~частина домоволодіння,\~ [PERSON] \~на час\~її смерті,\~тобто станом\~на [INFO] ,\~належала 50/100\~частка домоволодіння\~ [ADDRESS] з\~урахуванням всіх\~будівель та\~споруд,\~а без\~урахуванням самовільно\~збудованих будівель\~та споруд 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Також у висновку зазначено за результатами технічної інвентаризації встановлено, що тамбур в 1-1 (поз. 1-І площею 3,0 кв.м), сараї И, К побудовані до 05.08.1992 року, а саме - тамбур в1-1побудований в 1984 році, сараї И, К побудовані в 1966 році. Також експерт вказала у висновку, що видача технічної документації не є підставою для оформлення та реєстрації права власності. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1\~ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом та йому з моменту відкриття спадщини належать усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві. У позові [PERSON] просить визнати право власності на 50/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з висновку експерта, 50/100 частин вказаного домоволодіння належало [PERSON] на час її смерті, тобто станом на [INFO] , з урахуванням всіх будівель та споруд, в тому числі самочинно побудованих до 05.08.1992 року тамбура в 1-1 (поз. 1-І площею 3,0 кв.м) та сараїв И, К. Згідно зі ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частинами 3,5 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.\~На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці,\~що не була відведена особі, яка здійснює будівництво;\~або відведена не для цієї мети;\~або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до п. 12 вищевказаної Постанови, вирішуючи справи за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема:\~чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки;\~чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У листі ВССУ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема:\~рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови;\~ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст.1218 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п.7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом зазначених роз`яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3,5 ст.376 ЦК\~України і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216,1218 ЦК України). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (ч.ч.3,5 ст.376ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3,5 ст.376 ЦК України є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК України. Таким чином, виходячи з аналізу вказаних норм, право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю\~або про право користування земельною ділянкою,\~що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця,\~та\~актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, оскільки порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», тому індивідуальні (садибні) житлові будинки,\~садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує\~факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду у справі № 623/214/17 (провадження № 61-1978св20) від 15.10.2020. Існування вказаних вище самочинно збудованих споруд: тамбура в 1-1 (поз. 1-І площею 3,0 кв.м), сараїв И, К, підтверджено матеріалами справи. Однак, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів того, що спадкодавець\~ [PERSON] \~мала право власності\~або право користування земельною ділянкою, на якій зведено вищевказані споруди. Так, згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 Земельного кодексу України\~органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Таким чином, лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі. Однак, рішення компетентного органу про надання спадкодавцю [PERSON] земельної ділянки, на якій розташовано самочинно збудовані споруди, позивачем до суду не надано. З урахуванням зазначеного, у суду відсутні правові підстави для визнання права власності позивача на 2/100 домоволодіння, до яких входить тамбур в 1-1 (поз. 1-І площею 3,0 кв.м), сараї И, К. Враховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 48/100 частка домоволодіння [ADDRESS] без урахуванням самовільно збудованих будівель та споруд, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати. Оскільки у позові [PERSON] у позові просить його судові витрати залишити за ним, суд вважає за можливе судові витрати, понесенні позивачем, покласти на нього. На підставі викладеного,

Outcome: partial