Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, де просить ухвалити рішення, яким скасувати наказ від 25.07.2022 № 170 голови правління директора ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод», яким з 19.07.2022 припинено збереження середнього заробітку та місцем роботи на весь час проходження військової служби за контрактом працівника ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» [PERSON] , слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду корпусу пасажирського вагонобудування, та поновити йому, [PERSON] , виплату середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом відповідно до наказу № 1956/1 від 17.11.2020 з 19 липня 2022 року. На обґрунтування позову зазначив, що 16.09.2016 відповідно до наказу № 511 ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» його було прийнято на роботу та призначено на посаду слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду корпусу пасажирського вагонобудування із укладенням строкового трудового договору. Наказом № 888 від 09.12.2016 його переведено на постійне місце роботи слюсарем з механоскладальних робіт 4 розряду корпусу пасажирського вагонобудування. 17.11.2020 ним, [PERSON] , було укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. Наказом ПАТ «КВБЗ» від 17.11.2020 за № 1956/1 його було увільнено від виконання своїх обов`язків у зв`язку з укладенням контракту зі збереженням за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на термін, встановлений діючим законодавством. Вказав, що листом ПАТ «КВБЗ» від 07.11.2022 його, [PERSON] , було повідомлено про те, що відповідно до наказу від 25.07.2022 № 170 голови правління ПАТ «КВБЗ» йому з 19.07.2022 припинено збереження середньої заробітної плати та місця роботи у зв`язку із внесенням змін до законів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ та Кодексу законів про працю України. Вищевказаний наказ вважає виданим з порушенням законодавства та таким, що підлягає скасуванню в частині припинення виплати середнього заробітку з підстав того, що він був призваний на військову службу до початку дії воєнного стану та мобілізації, а оскаржуваний наказ не має відношення до нього, оскільки він не є мобілізованим військовослужбовцем, а служить за контрактом осіб офіцерського складу і за таких умов зазначений наказ в частині припинення виплати середнього заробітку, на його думку, підлягає скасуванню. Представником відповідача ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» подано відзив на позов, в якому представник вказав, що не погоджується з позовними вимогами, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] з 16.09.2016 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «КВБЗ», виконуючи функції слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду корпусу пасажирського вагонобудування. З 17.11.2020 відповідно до наказу по підприємству позивача було увільнено від виконання його обов`язків у зв`язку з укладенням військового контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством оборони України зі збереженням за ним місця та середнього заробітку на підприємстві, відповідно до приписів ст. 119 КЗпП України в редакції, що діяла на той час. У зв`язку із змінами, внесеними до ч.3 ст. 119 КЗпП Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352, наказом Голови правління директора ПАТ «КВБЗ» від 25.07.2022 № 170 нарахування і виплата середнього заробітку позивачеві були припинені, проте за ним зберігається місце роботи. Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві здійснювалася по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Твердження позивача про те, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін, є необґрунтованими, оскільки порушує один із основних принципів права принцип соціальної справедливості. Додатково звернув увагу, що позивачем використаний неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки ним оскаржується не акт індивідуального характеру, що стосується його особистих прав, а локальний нормативний акт, виданий відповідачем, що розповсюджується на необмежене коло осіб і носить загальний характер. З урахуванням викладеного просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав та мотивів, викладених у тексті позову та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити позивачу у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Згідно із статтями 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що позивач [PERSON] з 16.09.2016 перебуває в трудових відносинах з ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» (скорочена назва ПАТ «КВБЗ») на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 4 розряду пасажирського вагонобудування, що підтверджується копією трудової книжки. 17.11.2020 позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством Оборони України. Згідно з наказами № 85-рс та № 270 від 17.11.2020 командира військової частини [NUMBER] позивача [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом, присвоєно військове звання старшого прапорщика та призначено старшиною роти матеріального забезпечення. Наказом голови правління директора ПАТ «КВБЗ» № 1956/1 від 17.11.2020 [PERSON] увільнено від виконання своїх обов`язків з 17.11.2020 у зв`язку з укладенням контракту зі збереженням за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на термін, встановлений діючим законодавством. На підставі наказу голови правління ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» за № 170 від 25.07.2022, яким внесено зміни в нормативні документи ПАТ «КВБЗ» у відповідності з вимогами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, слюсарю з механоскладальних робіт 4 розряду корпусу пасажирського вагонобудування [PERSON] припинено нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року зі збереженням місця роботи і посади. Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.\~46\~Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно із п. 3 ч. 1 ст.\~36\~КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.\~1\~ЗУ «Про\~військовий обов`язок\~і військову\~службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2\~ЗУ «Про\~військовий обов`язок\~і військову\~службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII цього Закону врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо оптимізації\~трудових відносин» внесено зміни у частину третію статті 119 КЗпП: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада" (п.17.1.І Закону). Цей Закон набрав чинності 19.07.2022, отже саме з вказаної дати ч. 3 ст.\~119\~КЗпП України діє в наступній редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином, з набранням даного Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» чинності передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України. На даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Отже, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі чи організації, де працювали особи на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою, тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали. Отже, до спірних відносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції з 19.07.2022. У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. У рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). У рішенні\~від 22\~травня 2018\~року №\~5-р/2018Конституційним Судом України зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». Отже, положення ч. 3 ст. 119 КзпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України були вилучені. Припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону, при цьому Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Отже, оскаржуваний наказ є правомірним, не підлягає скасуванню, відсутні правові підстави зобов`язати відповідача поновити виплату середнього заробітку на весь час військової служби позивача за контрактом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову у зв`язку з чим слід відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed