Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

25 жовтня 2017 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відсотків та пені за договором позики. Вимоги позову обґрунтовано наступним. 13.02.2015 року Відповідач отримав у строкову, оплатну позику від Позивача грошові кошти у сумі 27 750,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2015 р. становило 719 239,00 грн. Отримані у позику грошові кошти Відповідач зобов`язувався повернути 13.04.2015 р. шляхом передачі Позивачу наручно отримані у позику кошти у сумі 27 750,00 доларів США та додатково суми в розмірі 4% в місяць за користування коштами, а саме - 2 220 доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ станом на день повернення. Оскільки відповідач не повернув позику, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.10.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12.03.2019 року позовні вимоги задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 13.02.2015р. в розмірі 740092,50 грн., суму відсотків за користування позикою в розмірі 59207,40 грн. та суму пені в розмірі 740092,50 грн. Стягнуто витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2019 року внесено виправлення до заочного рішення суду від 12.03.2019 року та виконавчого листа, а саме в резолютивній частині заочного рішення та виконавчого листа зазначити квартиру зареєстрованого місця проживання позивача (стягувача) - 95 та населений пункт зареєстрованого місця проживання відповідача (боржника) - с. Розтоки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 р. заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] - задоволено. Скасовано заочне рішення від 12 березня 2019 року по цивільній справі №754/14103/17 про стягнення боргу, відсотків та пені за договором позики, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року відмовлено позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 13.08.2020 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року скасовано, постановлено нове судове рішення, яким заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на жилий будинок площею 148,23 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві власності. Постановою Верховного суду від 25.11.2020 року залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 13.08.2020 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2020 року заяву представника боржника [PERSON] - [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню залишено без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2020 року відмовлено [PERSON] у прийнятті зустрічного позову. Ухвалою Деснянського районного суд міста Києва від 30.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2021 року направлено матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відсотків та пені за договором позики за підсудністю до Рахівського районного суду Закарпатської області. Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2021 року, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 15 листопада 2021 року прийнято до свого провадження матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відсотків та пені за договором позики. Відповідачем у справі відзив на позовну заяву до суду не подавався. В останнє судове засідання Позивач не з`явився, його представник в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, що викладені у позові. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що він повністю розрахувався з позивачем і нічого йому не винен. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на його безпідставність. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з письмових матеріалів справи та не заперечується сторонами 13.02.2015 року Відповідач отримав у строкову, оплатну позику від Позивача грошові кошти у сумі 27 750,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2015 р. становило 719 239,00 грн. Отримані у позику грошові кошти відповідач зобов`язувався повернути 13.04.2015 р. шляхом передачі позивачу наручно отримані у позику кошти у сумі 27 750,00 доларів США та додатково суми в розмірі 4% в місяць за користування коштами, а саме - 2 220 доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ станом на день повернення. Факт передачі відповідачеві грошових коштів у позику підтверджується відповідною розпискою (договором позики) від 13.02.2015 р. При таких обставинах, як випливає з розписки від 13.02.2015 року Відповідач отримав від Позивача грошову суму у розмірі 27 750,00 доларів США. Відповідач підтвердив, що підписанням даної розписки підтверджує факт передання коштів йому у позику. Також, сторони домовилися про те, що, у випадку виникнення спору, пов`язаного з отриманою Відповідачем за розпискою позикою, позивач має право звернутися до суду за місцем проживання позикодавця. У вищевказаний строк відповідач на порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 750/2316/19 від 14.07.2021р. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18). Про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики свідчить наявна у позивача розписка, яка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, Відповідач не заперечував, що боргова розписка власноручно складена ним, а доказів того, що позивач неправомірно заволодів цією розпискою суду не надано. Таким чином факт порушення відповідачем умов договору позики підтверджується, оскільки відповідачем зобов`язання про повернення боргу у строк, зазначений у розписці, не виконане, про що свідчить наявність у Позивача оригіналу розписки. Отже, Позивач вважає, що відповідачем не повернуто суму позики в сумі 27 750,00 доларів США та суми в розмірі 4% в місяць за користування коштами, а саме 2220 доларів США. В загальному 29 970 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом НБУ - 799 299,9 грн. Враховуючи зазначене, починаючи з 13 лютого 2015 року у Відповідача виникає обов`язок по виконанню в майбутньому грошового зобов`язання щодо повернення Позивачу суми позики (боргу), а саме грошової суми у розмірі 27 750,00 доларів США. При таких обставинах, Відповідач не виконав покладене на нього грошове зобов`язання в строк та в порядку, передбаченому розпискою від 13.02.2015 р., не повернувши позику у вигляді грошової суми у розмірі 27 750,00 доларів США та додатково суми в розмірі 4% в місяць за користування коштами, а саме - 2 220 доларів США в строк до 13.04.2015 р., про що свідчить відсутність будь-якого письмового доказу, який би свідчив про виконання Відповідачем свого зобов`язання, внаслідок чого порушив умови позики та право Позивача на повернення коштів переданих Відповідачу в позику. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ч.1 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стосовно пені, яку позивач просить стягнути з відповідача, то суд зазначає наступне. Положеннями ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з Відповідача складає 740 092,50 грн., а суму пені Позивач визначив у відповідності до наявного в матеріалах справи розрахунку в розмірі 6 845 860,25 грн. Враховуючи той факт, що розмір пені перевищує розмір заборгованості, діючи у відповідності до принципу пропорційності, суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до суми основної заборгованості, тобто до суми 740 092,50 грн. Враховуючи вищевикладене, виходячи з умов розписки (договору позики) та обставин відсутності належного виконання зобов`язання відповідачем, заборгованість останнього перед позивачем складається із: суми боргу за договором позики - 740 092,50 грн.; суми відсотків за користування позикою - 59207,40 грн.; пені - 740 092,50 грн. Таким чином загальний розмір заборгованості становить суму 1539392,4 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. З огляду на те, що судом було вжито всіх заходів задля забезпечення всебічного та повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial