Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , яким просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором від 19 жовтня 2019 року у сумі - 4500,00 євро з них 3% річних у розмірі - 341,70 євро, а всього - 4 841,70 євро, а також борг у сумі - 29 000,00 грн, 3% річних у розмірі -2200,75 грн, інфляційні витрати - 8581,10 грн, відсотки за користування коштами - 9566,99 грн, а всього- 49 348,84 грн, а також витрати по сплаті судового збору. Згодом позивач уточнив свої позовні вимоги, якими просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором від 19 жовтня 2019 року у сумі - 4500,00 євро з них 3% річних у розмірі - 249,00 євро, а всього - 4 749,00 євро, а також борг у сумі - 29 000,00 грн, 3% річних у розмірі - 1604,00 грн, інфляційні витрати - 4 964,72 грн, відсотки за користування коштами - 5781,00 грн, а всього- 41 349,72 грн, а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що 19 жовтня 2019 року між сторонами було укладено договір позики. Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за договором, про що свідчить розписка відповідача від 19.10.2019 року щодо отримання коштів у розмірі 4500,00 євро та 29 000,00 грн. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, а саме до 20 квітня 2020 року не повернув позивачеві суму боргу, від повернення боргу всіляко ухиляється, що і стало причиною звернення до суду. Нормативно позивач обґрунтував свої вимоги: ст.ст. 525, 526, ч.2 ст. 530, ст.ст. 611, 625, 629, ч.2 ст.1046 - 1049, 1050 Цивільного кодексу України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гареєв Є.Ш. не з`явилися, останнім було надано суду заяву з проханням задовольнити позовні вимоги, слухати справу у їх відсутність, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, як шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем проживання: [ADDRESS] , в порядку п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України та п. 3 ч. 8 цієї ж статті. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, будь-яких заяв або клопотань до суду також не надходило. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно копії розписки від 19.10.2019 року, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] , отримав позику у [PERSON] , паспорт [NUMBER] , суму грошових коштів у розмірі - 4 500,00 (чотири тисячі п`ятсот) євро та - 29 000,00 ( двадцять дев`ять тисяч) гривень. Зобов`язується повернути вказану суму до 20 квітня 2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в порушення умов вищевказаного договору, не повернув позивачу суму позики, як наслідок, станом на дату 08.11.2022 року звернення позивача із позовною заявою, борг складає - 4500,00 євро з них 3% річних у розмірі - 249,00 євро, а всього - 4 749,00 євро, а також борг у сумі - 29 000,00 грн, 3% річних у розмірі - 1604,00 грн, інфляційні витрати - 4 964,72 грн, відсотки за користування коштами - 5781,00 грн, а всього- 41 349,72 грн, а також витрати по сплаті судового збору. Вказана розписка, оригінал якої знаходиться у позивача, надана до суду першої інстанції в копії, належним чином засвідченій адвокатом позивача. Розписка містить, зокрема, дату її складання, паспорті дані як позивача, так і відповідача, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Дослідивши належним чином засвідчену копію боргової розписки, оцінивши її зміст, суд вважає, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. За викладених обставин, наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). З боку відповідача суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині стягнення суми боргу. Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають. За викладених обставин, судом встановлено, що на час розгляду справи грошові кошти за розпискою від 19.10.2019 року в сум 4500,00 євро та 29 000,00 гривень, позивачу не повернуті, що свідчить про невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань. Суд виходить із того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За наявною в матеріалах справи розпискою, відповідач [PERSON] отримав грошові кошти як у національній валюті 29 000,00 гривень так і в іноземній валюті - 4 500,00 євро. Суд виходить із того, що відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Оскільки позивач [PERSON] пред`явив до суду позовні вимоги про стягнення суми заборгованості у розмірі 29 000,00 в національній валюті - гривні, так і суми заборгованості у розмірі 4 500,00 євро, то само в заявленій до стягнення валюті підлягають стягненню грошові кошти. Щодо нарахування 3% річних від простроченої суми боргу у євро та нарахувань 3% річних від простроченої суми боргу у гривні, інфляційних витрат та відсотків за користування коштами. Частиною першою ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами. Таким чином, позовна вимога в частині стягнення з відповідача 3 % річних підлягає до задоволення, оскільки станом на дату розгляду справи зобов`язання за договором позики є не виконаним. Відповідно до норм ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суди не вправі виходити за межі позовних вимог, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України. За викладених обставин, суд вбачає правові підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі - 4500,00 євро, 3% річних у розмірі - 249,00 євро, а всього - 4 749,00 євро, а також борг у сумі - 29 000,00 грн, 3% річних у розмірі - 1604,00 грн, інфляційні витрати - 4 964,72 грн, відсотки за користування коштами - 5781,00 грн, а всього- 41 349,72 грн. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір в розмірі 1913,61 гривень покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача. На підставі: ст.ст. 525, 533, 549, 625, 1046, 1048, 1050 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved