Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

11.11.2022 [PERSON] звернувся до суду з позовом до держави Україна про відшкодування моральної шкоди в розмірі 936000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на те, що відповідно до наказу № 473 к від 14 грудня 2015 року його звільнено з 14.12.2015 у зв`язку зі скороченням штату працівників (ст. 40 п. 1 КЗпП України). Постановою ТААС від 22 липня 2021 року у справі № 808/685/162 задоволено адміністративний позов позивача; скасований наказ про звільнення, а позивач поновлений на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015. 12 серпня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про організацію робочого місця на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя. Відповідач листом від 25 серпня 2021 року № 11-2588-204 не повідомив нічого по суті отриманого звернення, посилаючись на відсутність постанови ТААС від 22 липня 2021 року у справі № 808/685/16. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.02.2022 у справі № 280/10871/21 на користь позивача з Запорізької обласної прокуратури було стягнуто середній заробіток на час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 23.07.2021 по 17.02.2022 включно. Проте, Запорізька обласна прокуратура не поновлює позивача на роботі, незважаючи на ухвалене судом 17.02.2022 рішення. Вважаючи свої права порушеними внаслідок тривалого і повторного невиконання рішення ТААС від 22.07.2021 у справі №808/685/16 в частині поновлення його на посаді, позивач був змушений вдруге звертатися до компетентного суду за захистом своїх прав, шляхом стягнення з держави морально шкоди. Далі зазначили, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, що не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Справа про поновлення позивача на роботі розглядалася 5,5 років без будь-якої вини з його боку. Вже після поновлення Запорізька обласна прокуратура 16 місяців ухиляється від виконання рішення суду, що набрало законної сили. При цьому, 9 місяців - після рішення суду, яким вже з прокуратури стягувався середній заробіток за час затримки виконання рішення суду. Зазначені обставини унеможливили поновлення порушених прав позивача у розумний строк, що призвело до заподіяння останньому моральної шкоди, внаслідок триваючих душевних страждань, викликаних незаконним звільненням та втратою роботи, соціальних зв`язків з колегами по роботі, втратою засобів існування, і як наслідок - неможливістю задовольняти свої потреби в тій мірі, у якій він звик це робити, маючи роботу та стабільний дохід. На думку позивача це свідчить про обставини триваючих його душевних страждань у зв`язку з незабезпеченням права на працю та її оплату. Постійні хвилювання, тривоги, невпевненість в собі, які позивач відчуває через протиправну поведінку Запорізької обласної прокуратури, призвели до загострення його хвороб. Лише за останній рік, позивач чотири рази звертався до закладів охорони здоров`я з приводу погіршення стану та двічі був госпіталізований до стаціонару, зокрема з діагнозом гіпертонічна хвороба. Хвороби позивача розвиваються на нервовому підґрунті. Розрахунок моральної шкоди здійснено відповідно до методики [PERSON] та її розмір становить 936000,00 грн.. Просили стягнути з держави Україна завдану моральну шкоду в розмірі 936000,00 грн. з врахуванням положень статей 23, 1173 ЦК України. Вирішити питання судових витрат. 02.12.2022 з боку Запорізької обласної прокуратури було надано відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачем нічим не підтверджено факт заподіяння йому моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. В будь-якому випадку при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем не доведено причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною йому моральною шкодою. Вважали те, що позивач з 2016 року займається адвокатською діяльністю, про що свідчать відомості з Єдиного реєстру адвокатів України, спростовують обґрунтування про його моральні страждання і останні є необґрунтованими. Додатково зазначили, що позивач вже звертався з позовом, зокрема і щодо стягнення моральної шкоди, до Запорізького окружного адміністративного суду, яким його позов задоволено частково та ухвалене рішення від 17.02.2022. Тому, враховуючи положення ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода повинна відшкодовуватися одноразово, якщо інше не встановлено договором чи законом. Просили в позові відмовити повністю (а.с.59-63). 06.12.2022 надійшли заперечення від представника позивача, в яких зазначили про відсутність підстав для закриття провадження, оскільки відсутня тотожність в підставах позову та відповідачах. Стосовно спірних правовідносин за даною справою, підставою цивільно-правової відповідальності відповідача за ст. 1173 ЦК України, є скоєне правопорушення, що полягає у невиконанні судового рішення про поновлення на роботі. Також є відмінність у періоді такого відшкодування, який за цією справою починається з 18.02.2022. Також, зазначили, що відповідачем за даним позовом є держава Україна, як спеціальний суб`єкт відповідальності за ст. 1173 ЦК України, в той час як у справі, яка перебувала на розгляді в Запорізькому окружному суді, відповідачем була саме Запорізька обласна прокуратура (а.с.66-67). 06.12.2022 надійшла до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи викладені у відзиві на позов звелися до обґрунтування недоведеності позивачем факту завдання моральної шкоди. Зазначені доводи, на думку представника позивача, спростовуються доктриною «презумпції завдання моральної шкоди неправомірною поведінкою суб`єкта владних повноважень», яка сформована практикою ЄСПЛ (а.с.72-73). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що більшість обстави за даною справою встановлена в рішеннях судів, і тому додатковому підтвердженню не підлягають. Разом з тим, відповідачем не заперечувалося невиконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді прокурора. Зазначене рішення суду набрало законної сили після апеляційного перегляду і його оскарження не зупиняє його дію. Тривалий строк невиконання рішення суду, численні звернення позивача з позовами до суду, завдали останньому додаткових хвилювань та постійного стресу у боротьбі за належний захист його прав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних заперечував з тих підстав, які викладені у відзиві на позов. Додатково зазначив, що невиконання рішення обумовлено не тільки діями Запорізької обласної прокуратури, а і пасивною поведінкою щодо поновлення на роботі самого позивача та тривалим розглядом справ в судових установах. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом прокурора Запорізької області від 14.12.2015 № 473к молодшого радника юстиції [PERSON] звільнено з посади прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя та з органів прокуратури Запорізької області у зв`язку зі скороченням штату працівників (статті 40 п. 1 КЗпП України). Як підстава звільнення, у наказі зазначений наказ Генерального прокурора України № 80ш від 23.09.2015. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2016 по справі №808/685/16 відмовлено повністю у задоволенні позову [PERSON] до Прокуратури Запорізької області про визнання протиправними дій Прокуратури Запорізької області та скасування наказу № 473к від 14.12.2015 «Про звільнення [PERSON] », поновлення на рівнозначній посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 з 15.12.2015 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по день винесення постанови суду. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2016 по справі №808/685/16 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року по справі № 808/685/16 залишено без змін. Постановою Верховного суду від 03.06.2018 по справі №808/685/16 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 по справі №808/685/16 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 по справі №808/685/16 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 скасовано. Позов [PERSON] до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Держави України в особі Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 14.12.2015 №473к «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015. Стягнено з Запорізької обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 22.07.2021 в сумі 860857,48 грн. (вісімсот шістдесят тисяч вісімсот п`ятдесят сім гривень сорок вісім копійок), що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Стягнено з Запорізької обласної прокуратури на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн.. 12.08.2021 [PERSON] звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою, у якій просив негайно вжити організаційних заходів для поновлення його на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 та повідомити його про час та місце, займану посаду згідно штатного розкладу Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя для виконання його посадових обов`язків. На заяву [PERSON] . Запорізька обласна прокуратура надала відповідь від 25.08.2021 вих. №11-6588-20 у якій зазначено, що на теперішній час постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 до Запорізької обласної прокуратури не надходила. 17.02.2022 Запорізьким окружним адміністративним судом у справі № 280/10871/21 ухвалено рішення про часткове задоволення позову [PERSON] до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди задовольнити частково. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 23.07.2021 до 17.02.2022 включно в розмірі 35493 грн. 10 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. 09.02.2023 постановою ТААС рішення Запорізького окружного адміністративного суду залишено без змін. Станом на 11.11.2022, у зв`язку з фактичним невиконанням відповідачем постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 позивач звернувся до суду з цим позовом. Вказані обставини були встановлені в зазначених рішеннях судів та не заперечувалися представником відповідача в судових засіданнях. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем на підтвердження обставин проходження ним медичного обстеження та лікування в період з травня 2022 по вересень 2022 року надані відповідні документи (а.с.33-38). Встановлено, що [PERSON] має ряд хронічних хвороб, які можуть періодично загострюватися, тривалий час страждає на гіпертонічну хворобу та варикозне розширення вен. Вирішуючи справу по суті суд зазначає наступне. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, N 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, N 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, N 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, N 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, N 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, N 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно з частини 2 статті 13 Закону судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2019 року у справі 760/9521/15-ц та у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 280/5260/19. У справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до вимог статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача. Відповідно до вимог статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. За змістом приписів статей 1173, 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування чи посадових осіб цих органів, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю яких завдано шкоду, а на державу. Загальні підходи до відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у рішенні Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили або інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Як було встановлено судом, рішення ТААС від 22.07.2021 у справі № 808/658/16 тривалий час не виконується. Позивачеві додатково необхідно звертатися за захистом своїх прав до суду, зокрема, відносно його позовних вимог про стягнення середнього заробітку за невиконання рішення суду про поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди Запорізьким окружним адміністративним судом 17.02.2022 було ухвалено відповідне рішення, яке набрало законної сили 09.02.2023. Таким чином, у житті позивача склалася невизначеність ситуації за результатом судового провадження та як і його фінансових наслідків. Також, наявні стурбованість і тривоги через те, що така негативна для позивача ситуація триває довго, що не може не викликати у нього психологічного напруження, глибокого відчуття несправедливості та розчарування, тощо. При цьому, суд не може враховувати того, що така ситуація може мати негативні наслідки і для фізичного здоров`я позивача. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання, після того, як позивач, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Про глибину страждань, незручностей та погіршення здібностей позивача може свідчити те, що не відбулося поновлення його порушених прав у розумний строк, за наявності доведеності незаконного звільненням все одно він не забезпечений роботою, втрачені соціальні зв`язки з колегами по роботі, зменшилися засоби для існування, і як наслідок з`явилися перешкоди в задоволенні своїх потреб в тій мірі, у якій останній звик це робити маючи роботу та стабільний дохід. Зазначена ситуація призвела до втрати довіри до позивача з боку громадян, негативного впливу на його ділову репутацію, неминучості втрат та додаткових витрат на відновлення стану, яке було до порушення його прав, зміни роду занять. Постійні хвилювання, тривоги, невпевненість в собі, які позивач відчуває через протиправну поведінку Запорізької обласної прокуратури, призвели до загострення його хвороб. Лише за останній рік, позивач чотири рази звертався до закладів охорони здоров`я з приводу погіршення стану та двічі був госпіталізований до стаціонару, зокрема, з діагнозом гіпертонічна хвороба. Аналізуючи встановлені судом обставини справи та доводи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, суд, враховуючи характер порушення, яке полягає у невиконанні рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, що безумовно призвело до моральних страждань позивача та змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Розрахунок судових витрат на правничу допомогу представником позивача до ухвалення рішення суду не надано. При цьому, останнім було надано заяву про його подальше звернення до суду в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України. В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial