Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

28.10.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, у якому просить усунути товариству перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS] та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2481,00 грн. та оплати правової допомоги в розмірі 28000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом виданим ПН КМНО Журавською М.А., №145. Право власності на житло позивач отримав на підставі акту про проведені електронні торги від 07.02.2022 року внаслідок купівлі цієї квартири на відкритому аукціоні. Раніше квартира належала [PERSON] . У вказаній квартирі жодна особа зареєстрованою не значиться. Представники позивача неодноразово приходили до квартири для здійснення перевірки показників і стану лічильників електро-, водопостачання та для визначення обсягу будівельних робіт по ремонту помешкання. 22.09.2022 року позивачу стало відомо, що у квартирі незаконного проживає відповідач, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та є чоловіком колишньої власниці квартири. Позивач є одноосібним власником квартири, а відповідач зареєстрований за іншою адресою та має для проживання інше житло. Між сторонами у справі відсутні будь-які усні або письмові домовленості щодо порядку законного користування квартирою відповідачем. Незаконне проживання відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, який як власник має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач добровільно виселятись з квартири відмовляється, хоча не є власником квартири та не є членом сім`ї власника. З метою усунення перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження квартирою, позивач просить виселити відповідача з зазначеної квартири. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми закону є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та за яких підстав. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутись до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення особи з житлового приміщення. Зазначене є підставою для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача з житлового приміщення, чим не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасниками справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом з ним не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Факт проживання відповідача в квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що перешкоди чиняться, оскільки це унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Порушення прав та законних інтересів позивача полягає в тому, що факт проживання відповідача в квартирі обмежує позивача у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, що перебуває у приватній його власності. Ухвалою суду від 28.11.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Із матеріалів справи вбачається, що направлена на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідача та на адресу знаходження належного позивачу майна копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами повернулась до суду без вручення адресату з відміткою поштового відділення - «за закінченням терміну зберігання». Станом на час ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив - провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] від 16.02.2022 року виданого ПН КМНО Журавською М.А., копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 16.02.2022 року та копію акту про реалізацію предмета іпотеки від 07.02.2022 року у ВП №65975334 (а.с. 4-6). За змістом наявної в матеріалах справи копії Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №81522830 від 30.06.2022 року, станом на 30.06.2022 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні (а.с. 7). Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення». За змістом ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ст. 109 ЖК України). Стаття 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). У даній справі стороною позивача належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами підтверджено наявність у позивача права власності на квартиру [ADDRESS] , натомість відсутні будь-які докази на підтвердження порушення відповідачем такого права власності позивача. Позивач стверджує, що відповідач проживає у належній йому квартирі чим чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, поряд із цим факт проживання відповідача у квартирі нічим не підтверджено. Із матеріалів справи вбачається, що у належній позивачу квартирі жодна особа не зареєстрована. Сам відповідач зареєстрований за іншою адресою, відмінної від адреси належної позивачу квартири. Також за матеріалами справи встановлено, що відповідач не отримує кореспонденції за адресою: [ADDRESS] , оскільки направлені на його ім`я судові документи за вказаною адресою повернулись до суду «за закінченням терміну зберігання». Такі обставини не дають підстав для висновку суду про те, що відповідач дійсно проживає у належній позивачу квартирі, поряд із цим позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження факту проживання відповідача у квартирі, хоча не був позбавлений такої можливості і міг надати суду відповідні докази, як-то акти представників позивача по відвідуванню квартири, акти за підписами сусідів, акти житлово-експлуатаційної організації, не був позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про виклик та допит свідків, однак ні доказів, ні відповідних клопотань до суду не подано. Таким чином позивачем не доведено порушення його прав власності на квартиру у зв`язку із проживанням у ній відповідача, поскільки відсутні докази факту проживання, відповідно судом не встановлено наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю порушення прав позивача відповідачем про те, що останній чинить власнику перешкоди в реалізації його прав власності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed