Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» звернувся 19 листопада 2019 року до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєва Світлана Максимівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог позивача Свої позовні вимоги представник позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» обґрунтовує тим, що 04.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та громадянкою [PERSON] було укладено Кредитний договір №014/0076/74/75863, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 205030 доларів США 00 центів, строком до 04.06.2027 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,5% річних комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. 04.06.2007 року було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору. 18.06.2009 року було укладено Додатковий договір №2 до Кредитного договору, яким узгоджено Графік погашення за Кредитним договором. 11.10.2013 року укладено Додаткову угоду №014/0076/74/75863/81-1-0-00/5630, згідно до якої сторони досягли домовленості щодо порядку страхування за Кредитним договором. Згідно п. 3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику Кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з подальшою можливістю видачи готівки Позичальнику через касу Кредитора. Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строках та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Згідно умов п. 3.3. Кредитного договору сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсоткова ставка за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Відповідно до умов п.5.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитної заборгованості безготівковими платежами або готівкою в касу Кредитора: -щомісячно, до 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. Кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 04 червня 2027 року (включно) на рахунок, визначений п. 4.1. Кредитного договору; -щомісячно, до 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений Кредитним договором. Отже, з укладенням Кредитного договору у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості. Проте, всупереч вимогам п. 3.3., п. 5.1. Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. Таким чином, станом на дату розрахунку заборгованості (19.09.2019 року) заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором становить: 356 279 доларів США 42 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 8 789 360 грн. 91 коп., яка складається з: - поточної заборгованості за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі - 182054 доларів США 07 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 4 491 247 грн. 14 коп.; - заборгованості за відсотками у розмірі - 174 225 доларів США 35 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 4 298 113 грн. 77 коп. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2017 року по цивільній справі №495/8884/14-ц було задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215 786, 37 доларів США, яка складається з наступного: 182 054, 07 доларів США - заборгованість за кредитом; 17345, 32 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16 386, 98 доларів США - заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків. Крім того, з дати ухвалення вищезазначеного рішення суду першої інстанції по сьогоднішній час заборгованість за Кредитним договором погашено в повному обсязі не було, тому Банк продовжував нараховувати Позичальнику відсотки, пеню за порушення виконання умов Кредитного договору. Так, в процесі виконання вищезазначеного рішення суду Банку стало відомо, що частку житлового будинку за [ADDRESS] , що розташований на частці земельної ділянки за кадастровим номером 5110300000:01:004:0296 площею 0,0785 га надана за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належала громадянці України [PERSON] на праві власності була відчужена за договором купівлі - продажу від 24.03.2015 року громадянці [PERSON] , а отже, з цього вбачається, що громадянка України [PERSON] , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно, мала на меті приховати його від Банку та уникнути відповідальності за грошовими зобов`язаннями по кредитному договору № 014/0076/74/75863 від 04.06.2007 року. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З огляду на вищезазначене, оскільки як зазначає сторона позивача, відповідачка [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх зобов`язань перед позивачем, та не вживає жодних заходів щодо погашення боргу, чим спричиняє Банку матеріальну шкоду, погіршує матеріальний стан Кредитора, позивач просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 24.03.2015 року, посвідчений Приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвою Світланою Максимівною, реєстровий №562. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.11.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2022 року було задоволено клопотання представника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.09.2022 року було задоволено клопотання представника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.10.2022 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.11.2022 року було задоволено клопотання представника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2022 року було задоволено клопотання представника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2023 року було задоволено клопотання представника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні представник позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» - адвокат Собчук О.В., позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві, просив їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, проте адвокат Попов М.С., який діє в її інтересах, надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу не має ознак фіктивного правочину. Окрім того, між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладеного Договір Іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. за реєстровим №3049. Відповідно до п.1.2. зазначеного вище Договору іпотеки, предметом іпотеки виступає нерухоме майно, а саме квартира, загальною площею 80,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом міської ради від 15.03.2005 року. Таким чином, вимоги позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором були забезпечені іпотекою квартири, яка належить відповідачці [PERSON] , отже доводи сторони позивача, що остання мала намір приховати нерухоме майно від банку, не заслуговують на увагу. В судове засідання третя особа - Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєва Світлана Максимівна не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи встановлено, що 04.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та громадянкою [PERSON] було укладено Кредитний договір №014/0076/74/75863, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 205030 доларів США 00 центів, строком до 04.06.2027 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,5% річних комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. 04.06.2007 року було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору. 18.06.2009 року було укладено Додатковий договір №2 до Кредитного договору, яким узгоджено Графік погашення за Кредитним договором. 11.10.2013 року укладено Додаткову угоду №014/0076/74/75863/81-1-0-00/5630, згідно до якої сторони досягли домовленості щодо порядку страхування за Кредитним договором. Згідно п. 3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику Кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з подальшою можливістю видачи готівки Позичальнику через касу Кредитора. Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строках та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Згідно умов п. 3.3. Кредитного договору сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсоткова ставка за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Відповідно до умов п.5.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитної заборгованості безготівковими платежами або готівкою в касу Кредитора: -щомісячно, до 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. Кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 04 червня 2027 року (включно) на рахунок, визначений п. 4.1. Кредитного договору; -щомісячно, до 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений Кредитним договором. Отже, з укладенням Кредитного договору у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості. Проте, всупереч вимогам п. 3.3., п. 5.1. Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. Таким чином, станом на дату розрахунку заборгованості (19.09.2019 року) заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором становить: 356 279 доларів США 42 центи, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 8 789 360 грн. 91 коп., яка складається з: - поточної заборгованості за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі - 182054 доларів США 07 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 4 491 247 грн. 14 коп.; - заборгованості за відсотками у розмірі - 174 225 доларів США 35 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає: 4 298 113 грн. 77 коп. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2017 року по цивільній справі №495/8884/14-ц було задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215 786, 37 доларів США, яка складається з наступного: 182 054, 07 доларів США - заборгованість за кредитом; 17345, 32 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16 386, 98 доларів США - заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків. Крім того, з дати ухвалення вищезазначеного рішення суду першої інстанції по сьогоднішній час заборгованість за Кредитним договором погашено в повному обсязі не було, тому Банк продовжував нараховувати Позичальнику відсотки, пеню за порушення виконання умов Кредитного договору. Так, в процесі виконання вищезазначеного рішення суду Банку стало відомо, що частку житлового будинку за [ADDRESS] , що розташований на частці земельної ділянки за кадастровим номером 5110300000:01:004:0296 площею 0,0785 га надана за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належала громадянці України [PERSON] на праві власності була відчужена за договором купівлі - продажу від 24.03.2015 року громадянці [PERSON] , а отже, на думку сторони позивача, відповідачка [PERSON] , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно, мала на меті приховати його від Банку та уникнути відповідальності за грошовими зобов`язаннями по кредитному договору № 014/0076/74/75863 від 04.06.2007 року. Однак, як вбачається з матеріалів справи, між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 04.06.2007 року був укладений Іпотечний договір, посвідчений 04.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №3049. Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору, укладеного 04.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , посвідченого 04.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрованого в реєстрі за №3049, цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Кредитного договору №014/0076/74/75863 від 04.06.2007 року, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний до 04.06.2027 року повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі 205030,00 доларів США, сплатити нараховані відсотки річні за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним і цим договором, та витрати, пов`язані з реалізацією заставленого майна, що понесені Іпотекодержателем. Відповідно до п.1.2. Іпотечного договору, укладеного 04.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , посвідченого 04.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрованого в реєстрі за №3049, предметом іпотеки є нерухоме майно: двохкімнатна квартира, номер вісімнадцять, в житловому будинку номер сто [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м, в тому числі житловою 40,2 кв.м., який належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.03.2005 року, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі №168доп-88, за №13096. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2020 року було скасовано заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2017 року по цивільній справі №495/8884/14-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Як вбачається з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.07.2022 року по цивільній справі №495/8884/14-ц позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215 786, 37 доларів США, яка складається з наступного: 182 054, 07 доларів США - заборгованість за кредитом; 17345, 32 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16 386, 98 доларів США - заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків. Постановою Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 року зазначене вище рішення суду залишено без змін. Отже, судом достеменно встановлено, що зобов`язання відповідачки [PERSON] за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04.06.2007 року згідно Іпотечного договору, укладеного 04.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , посвідченого 04.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрованого в реєстрі за №3049, забезпечено саме двохкімнатною квартирою, номер вісімнадцять, в житловому будинку номер сто [ADDRESS] , загальною площею 80,5 кв.м, в тому числі житловою 40,2 кв.м., тобто спірний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , не є ані іпотечним майном, ані будь-яким іншим засобом забезпечення виконання боргових зобов`язань відповідачки [PERSON] , а тому його відчуження останньою на користь [PERSON] не може свідчити про вчинення фіктивного правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, у ст. 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ст.ст. 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст.ст. 222, 223, 225 ЦК України тощо). Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до положень статей ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Відповідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавдем і іпотекодержатедем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке порівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: -передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; -право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладання договору, підлягають виконанню. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З аналізу ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України випливає, що істотними умовами кредитного договору є: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, ціпи забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладання угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. У постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення ст.234 ЦК України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) підтримала зазначені висновки. За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У постанові від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 Верховний Суд зазначив, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17). Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Серед іншого, Верховний Суд вказав, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що складається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Вказані висновки ґрунтуються на постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19, суть якої зводиться до того, по позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.3 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 року у справі №646/3972/16-ц. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-УІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч.4 ст.9 Закону України від 02 червня 2016 року №04-УІІІ «Про виконавче провадження»). У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно (п.52 Постанови Верховного Суду №910/8357/18 від 28.11.2019 року). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди). Про зловживання правом і використання правитно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними їх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних вовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч.2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватисяучасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в у числі, вироку). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Каційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі №755/17944/18 (провадження 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного нодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Суд звертає увагу сторін, що в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, стороною позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» не надано жодних належних та допустимих доказів, які б достеменно вказували, що сторони уклали оспорюваний договір купівлі-продажу від 24.03.2015 року на шкоду позивачу та він не був спрямований на реальне настання правових наслідків. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєва Світлана Максимівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним є необґрунтованими, недоведеними, такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, отже судові витрати зі справи судового збору слід віднести на рахунок позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль». Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed