Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

05.11.2021 року [PERSON] , звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати, посилаючись на те, що 08.04.2021 року була прийнята на роботу до товариства на посаду продавця консультанта, відділ каси в магазин [ADDRESS] . 12.06.2021 позивача було переведено на посаду продавця консультанта, відділ каси в магазин № [NUMBER] розташований за адресою: [ADDRESS] . 01.07.2021 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Остаточний рахунок з [PERSON] було здійснено 06.08.2021 року. Отже, починаючи з наступного дня після звільнення працівнику починає нараховуватися середній місячний заробіток до повної виплати всіх належних працівнику коштів. Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. 08.11.2021 року ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області цивільну справу за позовом [PERSON] направлено до Дніпровського районного суду м. Києва. 19.01.2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва передано цивільну справу за позовом [PERSON] до Ямпільського районного суду Вінницької області. 06.07.2022 року ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області справу за позовом [PERSON] передано на розгляд до Фастівського міськрайонного суду Київської області. 09.08.2022 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області справу за позовом [PERSON] передано за підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області. 18.10.2022 року ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області справу за позовом [PERSON] за підсудністю передано до Фастівського міськрайонного суду Київської області. 31.01.2023 відповідно до Протоколу автоматизованого розподіл судової справи між суддями справу за позовом [PERSON] до ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати передано до провадження судді Соловей Г.В. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 09.03.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції за допомогою он-лайн сервісу відозв`язку «EasyCon". Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2023 року задоволено клопотання представника відповідача та ухвалено провести розгляд справи у режимі відео конференції. 09.03.2023 від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву де зазначено, що дійсно позивач [PERSON] працювала на посаді продавець-консультант з 08.04.2021 року. 12.06.2021 року була переведена на посаду продавець-консультант магазин № 76/МЦ73 та була звільнена за власним бажанням 01.07.2021 року. На підприємстві заробітна плата позивачу виплачувалася готівкою з центральної каси магазину не на зарплатну картку так, як в силу того, що [PERSON] ще не оформила картку. 01.07.2021 року бухгалтерією здійснено розрахунок та були готові виплатити готівку за видатковим касовим ордером але позивач 01.07.2021 року не працювала, хоча була на підприємстві. В день звільнення [PERSON] не звернулася до каси про отримання розрахункових коштів. 05.08.2021 року позивачу були виплачені кошти. Заперечують щодо стягнення розрахункових коштів по день винесення рішення суду так, як позивач не звернулася до каси про отримання коштів, а працівники підприємства не мали права її в примусовому порядку заставити отримати кошти в касі. Таким чином вважають відсутня вина відповідача по невиплаті розрахункових коштів. Просять в задоволені позову відмовити. В судове засідання позивач не з`явилася надала письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача просила у задоволені позовних вимог відмовити так, як вважають їх необґрунтованими та безпідставними. Отримання розрахункових коштів з порушенням строків їх виплати відбулося по вині самої позивачки яка не з`явилася до каси підприємства за їх отриманням. Заслухавши представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що Наказом № 76/МЦ73 к/тр від 07.04.2021 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду продавець-консультант у [ADDRESS] з випробувальним строком на один місяць на безстроковий термін з восьмигодинним робочим днем. В подальшому за Наказом керуючого магазином [PERSON] № 62/МЦ344 к/тр від 10.06.2021 року позивача переведено на іншу роботу, а саме переведено на посаду продавца-консультанта відділу каси Магазину №344 С Васильків Грушевського, 19 з 12.06.2021 з окладом згідно штатного розпису. 01.07.2021 року згідно з Наказом № 88/МЦ344 к/тр від 01.07.2021 року з [PERSON] було припинено трудовий договір за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗзП України. Компенсація невикористаної відпустки становила п`ять днів. З вказаним наказом [PERSON] була ознайомлена 01.07.2021 року про що свідчить її підпис. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як зазначила в позові позивач остаточний розрахунок (компенсація за 5 днів невикористаної відпустки) в сумі 1850 грн остання отримала 06.08.2021 року. І вважає відповідачем було порушено строк здійснення розрахунку при звільненні її з підприємства. Щодо розміру сум, належних відповідачу при звільненні нею не оскаржується. Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 05.08.2021 р., що стверджується випискою Відомості на виплату готівки № СФ-1007271 за липень 2021 року та не заперечується сторонами. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Враховуючи наведене та зокрема, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з нею розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що позивачем не надано належних доказів щодо відпрацьованого робочого часу та розміру заробітної плати за останні два місяці перед відстороненням, не було заявлено позивачем будь-яких клопотань щодо отримання належних доказів. Суд не бере до уваги наданий розрахунок відповідача так, як він є неналежним в силу того, що не містить повної інформації та розрахунок не підтверджено офіційними документами (викладено у вигляді довільної інформації), а тому суд позбавлений можливості здійснити розрахунок середнього заробітку за час не виплати розрахунку при звільненні позивача. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Щодо клопотання представника відповідача про зменшення розміру відшкодування позивачу середнього заробітку по день фактичного розрахунку суд зазначає, що в постанові у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду та прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, а тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Разом з тим, при розгляді справи відповідачем не було надано належних доказів, що підтверджують обставини зокрема, неправомірної дії з боку позивача. Суд не бере до уваги письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] так, як дані пояснення отримані в порушень порядку їх надання, передбачених нормами ЦПК України. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial