Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 17.02.2023 з позовом, уточнивши його 27.03.2023, в якому просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 01.08.2015 Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №601; визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] з відібранням неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , без позбавлення батьківських прав з поверненням дитини на виховання позивачу. В обґрунтування позову позивач вказує, що 01.08.2015\~між ним\~та [PERSON] \~було укладено\~шлюб.\~Від даного\~шлюбу у\~сторін народився\~син [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Спільне життя\~з відповідачкою\~не склалося\~через різні\~погляди на\~життя та\~взаємні права\~і обов`язки,\~як подружжя та\~виховання спільної\~дитини,\~що в\~результаті призвело\~до втрати\~взаєморозуміння,\~любові,\~спільних інтересів,\~поглядів на\~подальше сумісне\~життя. Починаючи з червня 2022 року сторони стали проживати окремо, сторони вирішили, що син буде проживати з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Будинок належить на праві власності матері позивача - [PERSON] , яка не заперечує щодо їх проживання у вказаному приміщенні, облаштований для проживання дитини із створеними для нього умовами для виховання, розвитку та проживання. З цього часу сторони проживають за різними адресами, єдиного сімейного бюджету не мають, спільного господарства не ведуть. Неодноразові спроби на примирення позитивних результатів не дали, а тому строк на примирення позивач просить не надавати, оскільки це суперечитиме його інтересам, адже можливості збереження сім`ї на майбутнє він не вбачає. Спір про визначення місця проживання сина у судовому порядку між сторонами не вирішувався. Досягнуту домовленість відповідачка не порушувала, а позивач у свою чергу не чинив їй жодних перешкод у спілкуванні з сином та прийняті участі у його вихованні. Однак, відповідачка без відома позивача та попереднього погодження зі ним, забрала сина та проживає з ним за іншою адресою, що суперечить їх усній домовленості щодо проживання сина з позивачем. З огляду на ускладненість міжособистих стосунків, позивач вважає, що проживання сина з відповідачкою буде суперечити його інтересам, оскільки своїми діями та поведінкою відповідачка налаштовує сина проти [PERSON] . Між тим саме син виявив бажання залишитися проживати з батьком. Таким чином, даний факт порушує права дитини та права [PERSON] на вільний вибір місця проживання, у зв`язку із чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 01.03.2023 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у ньому. Суду пояснив, що підставою для визначення місця проживання із сином стало те, що відповідачка стала зловживати алкогольними напоями, перестала приділяти увагу дитині. Після того, як відповідачка забрала до себе [PERSON] , син поскаржився позивачеві, що вдома бувають сторонні особи і він хоче жити з батьком. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, підтвердила, що з відповідачем визначили, що їх син буде проживати з батьком. Зараз вона проживає з іншим чоловіком та у неї немає часу приділяти достатню увагу синові. Відповідачка не працює, а тому достатніх коштів для утримання сина вона не має. Третя особа про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду заяв та клопотань не надходило. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] 25.04.2014 укладено шлюб, який зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №601. Від спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Судовим розглядом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з червня 2022 року через різні погляди\~на життя\~та взаємні\~права і\~обов`язки,\~як подружжя та виховання спільної дитини, що призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо. Депутатом Лозуватської сільської ради Панченко Л.В. складено акт від 02.02.2023, що за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] без реєстрації проживає його син [PERSON] , [INFO] . За відомостями Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради, малолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст. 110 СК України. Як передбачено ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2019 у справі №605/434/18, яку кореспондує п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Згідно із ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно зі ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікована Україною 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 та рішенні у справі «Олесон проти Швеці» від 27.02.1992 зазначив, що «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст. 141, 153 СК України, яка кореспондується зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не виливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 157 СК України, ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В розумінні положень ст. 160 СК України в контексті суті поняття «місце проживання» відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», місце проживання дитини у віці від 10 до 14 років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками, оскільки в такому від дитина хоча і вправі висловлювати свою думку з цього приводу, однак її думка не маг вирішального значення. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може знешкодити розвиткові дитини. Верховний Суд в справі від 14.07.2020 №357/7976/18 виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати перед усім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. [PERSON] проживає у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , працює у ТОВ «Весташляхбуд» на посаді водія, має стабільний дохід, що підтверджується довідкою від 03.02.2023 №6. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживав з червня 2022 року разом з батьком, а тому його проживання разом з батьком становить для нього звичну, стабільну сімейну середу. Крім того, відповідачка не заперечує проти проживання малолітнього сина разом з батьком. Приймаючи до уваги те, що сторони шлюбні відносини не підтримують, збереження їх сім`ї на майбутнє неможливо, проживають окремо, досягли згоди щодо місця проживання їх малолітнього сина, що відповідачка перестала виконувати, позивач наполягає на розірванні шлюбу та визначенні місця проживання дитини з ним, із відібранням сина без позбавлення відповідачки батьківських прав, а відповідачка позовні вимоги визнала у повному обсязі, при розірванні шлюбу не просить змінювати її прізвище на дошлюбне, тому суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 2\~147,20 грн, сплачений позивачем за подання позову до суду.

Outcome: approved