Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, в якому просить: визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на частину чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 48,8 кв.м, загальною площею 81,9 кв.м, належну померлій на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.02.1996 року завідуючою Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою Умріхіною К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1-590; встановити факт постійного проживання [PERSON] , однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2009 р. по 16.01.2019 р. включно, за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на спадщину в порядку спадкування за законом, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на частину чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 48,8 кв.м, загальною площею 81,9 кв.м, належну померлому на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.02.1996 року завідуючою Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою Умріхіною К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1-590. В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка зазначила наступне. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №224. Факт родинних відносин, а саме, що померла [PERSON] доводилася [PERSON] , матір`ю, підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19.05.1988 р. Дзержинським відділом ЗАГС м. Кривого Рога, де в графі «мати» вказана [PERSON] . Факт зміни [PERSON] прізвища з [PERSON] на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Дзержинським відділом ЗАГС м. Кривого Рога, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 29.07.1983 р. було зроблено актовий запис за № 685 Факт зміни позивачкою прізвища з [PERSON] на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 12.07.1997 р., актовий запис №254. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частини чотирьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 48,8 кв.м, загальною площею 81,9 кв.м, яка належала померлій на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.02.1996 року завідуючою Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою Умріхіною К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1-590. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Оскільки заповіту [PERSON] за життя не склала, закликанню до спадкування як спадкоємці першої черги за законом підлягали діти померлої - позивачка як її донька та син померлої (рідний брат позивачки)- [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За приписом ч. 2 ст.1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. 29.06.2016 р. в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., у зв`язку з чим було заведено спадкову справу, що підтверджується Витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 44292891 від 29.06.2016. Одночасно [PERSON] (брат позивачки) в межах строку прийняття спадщини 08.02.2016 р. відповідно до ст. 1274 ЦК України відмовився від права на прийняття спадщини за законом, яка залишилась після смерті матері - [PERSON] на користь [PERSON] , як доньки померлої та спадкоємця першої черги, що підтверджується відповідною заявою, яка перебуває в матеріалах спадкової справи та підлягатиме витребуванню судом. Отже, єдиною спадкоємицею [PERSON] , що прийняла спадщину, є позивачка. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.12.2019 р., приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] матері - [PERSON] , оскільки вказаний об`єкт є спільним сумісним майном подружжя та неможливо встановити обсяг спадкового майна. Також, у вказаній постанові було роз`яснено порядок звернення до суду для вирішення вказаного питання. Як вбачається з дійсних обставин справи, 29.07.1983 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та саме під час перебування у вказаному шлюбі, 20.02.1996 р. придбала спірну чотирьохкімнатну квартиру, у зв`язку з чим вона є спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний шлюб було розірвано 24.03.2011 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 24.03.1911 р. було зроблено актовий запис за № 64, однак це не припиняє право спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України, чинного на момент набуття права власності на частину спірного майна і до 31.12.2003 р., передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна норма міститься і СК України, чинному з 01.01.2004 р., на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору, зокрема в ч.1 ст. 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, що виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Також згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. А тому аналогічно ЦК України застосовуються положення СК України до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, виходячи з презумпції спільності майна, набутого в шлюбі, та рівності часток подружжя у спільному сумісному майні подружжя, частка кожного з них у вказаному майні становить по частині, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, частки кожного зі співвласників, а саме [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є рівними і становлять по частині кожна. Отже, у зв`язку з тим, що частки [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] в спірній квартирі, є рівними і дорівнюють по частині кожна, у позивачки, як єдиної спадкоємиці померлої [PERSON] , виникло право власності на спадщину, в порядку спадкування за законом на частину спірної чотирьохкімнатної квартири. При цьому відповідно до правового висновку, наведеного в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) зазначено, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Такого висновку Верховний Суд дійшов з посиланням на наступні норми: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Верховний Суд наголосив, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. На думку суду, якщо відсутність визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на житловий будинок позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій, слідує, що позивач звернув до суду із метою захисту свого спадкового права. При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Верховний Суд звернув увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України). Отже, наразі належним та ефективним способом захисту права позивачки є визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку спадкодавця в спільному майні подружжя, яка дорівнює частині спірної квартири, що не потребує виділення вказаної частки чи визначення її судом. Щодо підстав спадкування частину квартири після смерті [PERSON] та встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №118 Померлий [PERSON] доводився [PERSON] вітчимом, оскільки з 29.07.1983 року перебував у шлюбі з її матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Рідний батько позивачки - [PERSON] пішов від них, коли позивачці було 6 років, розірвавши шлюб з її матір`ю 19.09.1977 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом ЗАГС Брестського міськвиконкому, про що у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено актовий запис за № 484. З 12 років позивачка проживала однією сім`єю разом з матір`ю та її новим чоловіком [PERSON] , якого сприймала як свого батька, що виховував її як свою доньку, при цьому позивачка називала його татом. 20.02.1996 р. мати позивачки [PERSON] , перебуваючи в шлюбі з [PERSON] придбала спірну чотирьохкімнатну квартиру, де сім`я стала проживати разом. З липня 1998 р. позивачка виписалась зі спірної квартири та зареєструвалася за адресою: [ADDRESS] , де проживала рівно рік, а потім з 07.07.1999 р. зареєструвалася за теперішнім зареєстрованим місцем проживання по [ADDRESS] . Проте в 2009 р. у зв`язку з ремонтом у власній квартирі, а також враховуючи те, що мати і вітчим почали хворіти і потребували стороннього догляду, та не могли самотужки вести господарство у великій чотирикімнатній квартирі, позивачка разом з сином на їх прохання переїхала жити до батьків, де мала спільний з ними побут, вела спільне господарство, піклувалась про них та постійно проживала з ними разом за адресою: [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що 24.03.2011 р. мати позивачки розірвала шлюб та вітчимом, у позивачки збереглися теплі стосунки з ним, тим більше, що мати і вітчим продовжували разом проживати в спірній квартирі, оскільки не мали іншого житла, у вказаній квартирі разом з ними проживала і позивачка. Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , позивачка поховала її та надалі продовжила мешкати зі своїм вітчимом однією сім`єю, як падчерка у спірній квартирі, доглядаючи його до самої смерті [INFO] , оскільки інших родичів він не мав, а після смерті - поховала його, у зв`язку з чим несла відповідні витрати. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частини тієї ж чотирьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому на праві спільної сумісної власності подружжя разом з [PERSON] . Зважаючи на відсутність заповіту та спадкоємців померлого першої-третьої черг, які б підлягали закликанню до спадкування немає, єдиною спадкоємицею померлого як спадкоємець четвертої черги за законом є позивачка як падчерка померлого, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1264 ЦК України в четвергу чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У зв`язку з наведеним 13.09.2022 р. позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, де 16.03.2021 р. у зв`язку зі зверненням кредитора спадкодавця було заведено спадкову справу, що підтверджується відповідною заявою та Витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 63950832 від 16.03.2021 р. Однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2022 р., державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В. позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки спадкоємиця пропустила шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини та не надала документального підтвердження фактичного проживання на день смерті зі спадкодавцем [PERSON] . У зв`язку з цим нотаріусом було також ухвалено запропонувати спадкоємцю відповідно ст. 16 ЦК України та ст. 3, 4 ЦПК України звернутися до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту проживання з [PERSON] . У зв`язку з наведеним факт спільного проживання позивачки зі спадкодавцем підлягає встановленню у судовому порядку, що також свідчить про прийняття нею спадщини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів за наявності спору заява про встановлення цих фактів розглядається в позовному провадженні на загальних підставах. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Крім того, у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Подібний висновок міститься також у постанові КЦС Верховного Суду від 1 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. Факт спільного проживання позивачки однією сім`єю з померлим [PERSON] з 2009 р. однією сім`єю як вітчима та падчерки до моменту його смерті підтверджується Актом від 25.08.2022 р., складеним мешканцями сусідніх квартир та засвідченим ТОВ «Житло-Сервіс-КР», яке є управителем будинку, де знаходиться спірна квартира. Даний факт, а також ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, надання допомоги щодо утримання спадкодавця, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, можуть підтвердити свідки, список яких наведено в доданій до позову заяві про виклик свідків. Дані обставини підтверджують також факт прийняття позивачем спадщини в силу вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд у Постанові від 21.02.2018 р. у справі № 317/2329/15-ц, який з цих підстав відхилив як такі, що не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень, доводи касаційної скарги про те, що позивачка зареєстрована за іншою адресою, яка є її місцем проживання як місце реєстрації, у зв`язку із чим у судів попередніх інстанцій нібито були відсутні підстави визнавати факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем за однією адресою. Отже, оскільки факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та на момент її відкриття підтверджується відповідними доказами, визначення додаткового строку для прийняття спадщини не вимагається, оскільки вказана спадщина вважається прийнятою, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, спадкоємець не заявив про відмову від неї. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В судовому порядку захист права власності спадкоємця на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права, зокрема - визнання права власності особи на майно. Отже, позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у ст. 3 ЦПК України. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивачки як спадкодавця [PERSON] є встановлення факту її постійного проживання зі спадкодавцем, що також свідчить про прийняття нею спадщини та про належність її до четвертої черги спадкоємців за законом, а також визнання судом права власності в порядку спадкування за законом. Отже, право власності на спірної квартири, належної померлому [PERSON] також підлягає визнанню за позивачкою в судовому порядку. 28 лютого 2023 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, не наполягав на дослідженні письмових доказів. Представник відповідача, в судовому засіданні, після допиту свідків, позов визнала в повному обсязі. Відповідно до ч.6 ст.263 ЦПК України, якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї вимогу повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст.206 ЦПК України.

Outcome: approved