Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

03.01.2023 до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю з Баришівського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Баришівський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про припинення стягнення аліментів у зв`язку із усиновленням дитини, у якій позивач просить визнати обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , припиненим з 02.12.2018 та повернути без виконання виконавчий лист №2-239 від 31.03.2009. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Рішенням суду від 20.03.2009 з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] . 26.04.2010 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-239 від 31.03.2009. У вересні 2022 року позивачу від виконавця стало відомо, що рішення суду від 01.11.2018 у справі № 753/7305/18 громадянином [PERSON] усиновлено [PERSON] та внесено зміни до актового запису про народження дитини. Таким чином, оскільки в актовий запис про народження дитини внесено зміни шляхом виключення відомостей про позивача як батька, наслідком є і відсутність у позивача обов`язку утримувати дитину, адже такий обов`язок мають лише батьки дитини. Таким чином, позивач просить визнати його обов`язок по утриманню дитини - [PERSON] (колишнє ім`я [PERSON] ) припиненим з 02.12.2018, тобто з дня набрання рішенням про усиновлення законної сили, та повернути без виконання виконавчий лист №2-239 від 31.03.2019. Ухвалою від 08.02.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду (протокольною) від 14.03.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явилась, повідомлялась за адресою зареєстрованого місця проживання та за адресою фактичного місця проживання, наявної у суду, проте про причини неявки суд не повідомила, заяв по суті та заяв з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Рішенням суду від 20.03.2009 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти н утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 усіх видів доходів до повноліття дитини /а.с.14-15/. На виконання рішення суду 31.03.2009 видано виконавчий лист №2-239, на підставі якого 26.04.2010 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] /а.с.20/. Рішенням суду від 30.04.2013 позов [PERSON] задоволено, позбавлено батьківських прав [PERSON] відносно дитини - [PERSON] /а.с.16-19/. Рішенням суду від 01.11.2018 усиновлено [PERSON] , змінено по-батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] », батьком дитини записано [PERSON] . Рішення набрало законної сили 03.12.2018 /а.с.47-49/. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 8,9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції ООН про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2,3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч. 1 ст. 232 СК України, з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Отже, аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства щодо сина, а внесення до актового запису про народження дитини відомостей про іншу особу, як батька, на підставі судового рішення про усиновлення припиняє такий його обов`язок, оскільки при усиновленні дитини інша особа була записана батьком дитини та саме у цієї особи виник обов`язок щодо її утримання. Таким чином, обов`язок по утриманню та вихованню дітей, а також аліментні обов`язки у разі необхідності, законом покладаються на особу, яка зазначена батьком дитини відповідно до рішення суду. За таких обставин, наявні підстави для задоволення позову в частині визнання обов`язку [PERSON] по утриманню [PERSON] (ім`я до усиновлення - [PERSON] ) припиненим. Щодо вимоги позивача про визнання обов`язку припиненим з 02.12.2018 - слід зазначити наступне. Частиною 1 статті 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Аліменти, стягнуті з позивача на користь відповідача, є власністю дитини - [PERSON] та отримані правомірно на підставі рішенням суду від 20.03.2009. Нормами сімейного кодексу визначено, що з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена (ч. 1 ст. 232 СК України), проте, таке припинення не здійснюється автоматично, особа, яка бажає визнання свого обов`язку припиненим має право звернутись до суду за визнанням свого права. Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За наведених обставин, припинення обов`язку позивача вступає в силу за загальним правом - з дня набрання законної сили рішенням про припинення такого обов`язку. Щодо вимоги позивача про повернення виконавчого листа № 2-239 від 31.03.2009 без виконання, суд зазначає наступне. Повернення виконавчого документа без виконання є підставою для закінчення виконавчого провадження (ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»), а вирішення питання про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження є прерогативою саме виконавця, на виконанні у якого знаходиться виконавче провадження по виконанню рішення суду від 20.03.2009. Проте, статтею 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст. 446 ЦПК України). Вказані положення містяться в розділі VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)». Отже, питання про повернення виконавчого листа без виконання вирішується в порядку виконання судового рішення судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Таким чином, у разі наявності підстав, боржник має право звернутись до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. За таких умов, правові підстави для задоволення позову в частині повернення виконавчого листа № 2-239 від 31.03.2009 без виконання відсутні. Отже, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання обов`язку по утриманню дитини припиненим, повернення виконавчого листа без виконання підлягають частковому задоволенню в частині визнання обов`язку [PERSON] по утриманню [PERSON] (ім`я до усиновлення - [PERSON] ) припиненим, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, проте фактично основна вимога позивача про визнання обов`язку по утриманню дитини припиненим, за яку і було сплачено позивачем судовий збір, підлягає задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial