Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2001 року вона працювала у Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на посаді бригадира операторів котелен. У 2010 році позивачку було переведено на посаду майстра газифікованих котелен, у 2021 вона була переведена на посаду провідного інженера з охорони праці. В червні 2018 року позивачка була незаконно звільнена і рішенням Деснянського районного суду м. Києва поновлена на роботі. У липні 2020 року вона була повторно незаконно звільнена і рішенням Деснянського районного суду м. Києва поновлена на роботі. Втретє позивачку звільнили у серпні 2021 року пі час лікарняного і рішенням Деснянського районного суду м. Києва поновлено на посаді старшого майстра котелен, яку вона займала за сумісництвом. Четверте незаконне звільнення відбулось відразу після її виходу з лікарняного і відпустки в жовтні 2021 року. Позивачка зазначає, що під час кожного незаконного звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку. При черговій перевірці Держфінінспекції за заявою [PERSON] , було виявлено, що їй не оплачувались соціальні виплати на дитину, які передбачені законом. Крім того, позивачка зазначає, що її моральні страждання мають досить тривалий характер, оскільки з липня 2018 року, коли її вперше незаконно звільнили, не було проведено остаточний розрахунок, а потім протягом п`яти років при черговому звільненні позивачка змушена була витрачати кошти з депозитного дитячого рахунку, на який вона відкладала гроші на освіту. [PERSON] є матір`ю-одиначкою, яка усиновила дитину. Весь час вона перебуває у стані постійного стресу, через який виникла гіпертонічна хвороба, загострилась хвороба опорно-рухового апарату і отримала астено-невротичний синдром. На підставі викладеного, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 2018 по 2022 роки; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки при розрахунку та при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн та судовий збір у розмірі 1167,40 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом [PERSON] до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.07.2022 року позовну заяву [PERSON] до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди залишено без руху. 26.07.2022 року від позивачки надійшла Заява про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь позивачки суму за час затримки повного розрахунку у розмірі 174287,89 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1167,40 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 27.07.2022 року відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2022 року частково задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2022 року відмовлено представнику відповідача Андріїву С.Я. у задоволенні заяви про відвід судді. Передано заяву про відвід судді на розгляд іншому судді у порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2022 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні заяви про відвід судді. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.10.2022 року відмовлено представнику відповідача Яворському В.І. у задоволенні заяви про відвід судді та секретаря судового засідання. 11.10.2022 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що Наказом від 27.10.2021 року № 266-ос «Про звільнення [PERSON] » провідного інженера з охорони праці [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважних причин. У той же день бухгалтерією був здійснений остаточний розрахунок заробітної плати. Бухгалтерія була зобов`язана ознайомити [PERSON] з розрахунком, як цього вимагає ст.116 КЗпП, однак зробити це виявилось неможливим, оскільки до бухгалтерії вона не з`являлася та на дзвінки не відповідала, що підтверджується актом про відсутність на роботі [PERSON] з 16 год. 30 хв. до 18:00 год. 27.10.2021. 27.10.2021 року були підготовлені платіжні документи (платіжні доручення на оплату заробітної плати, податків та платіжні відомості для отримання готівки) для оплати остаточного розрахунку та відправлені для оплати в органи Державної казначейської служби України по СДО. Казначей отримав платіжні документи зранку 28.10.2021, тому що СДО казначейства працює до 16:00 години. Для опрацювання та проведення платежів казначейству потрібен один день, тому [PERSON] отримала належні їй кошти 29.10.2021 року. У зв`язку зі звільненням і проведенням остаточного розрахунку [PERSON] 29.10.2021 отримала також депоновану заробітну плату за попередні періоди в сумі - 45 613,07 грн. Ця сума складається з розрахунку сум за невикористану відпустку при звільненні в липні 2018 р. - 37 001, 56 грн. та при звільненні у вересні 2020 р. - 8 611,51 грн. Представник відповідача звертає увагу суду, що на вимогу [PERSON] 06.12.2021 року їй була надіслана довідка про заробітну плату за період з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року. Позивач в якості доказу надала суду підроблену копію довідки про заробітну плату за період з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року, оскільки в оригіналі документу надано розрахунок за 13 місяців (з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року), а в наданій позивачем копії відсутні нарахування за вересень та жовтень 2021 року. Додатково зазначає, що законність звільнення [PERSON] з посади провідного інженера з охорони праці встановлена Рішенням Деснянського районному суду м. Києва від 21.07.2022 року у справі №754/18473/21 за позовом [PERSON] до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про незаконне звільнення, поновлення на роботі, виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування незаконно винесених доган, виплату моральної шкоди. [PERSON] у своїй позовній заяві стверджує, що згідно Колективного договору, вона має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у відпустку, однак це твердження є хибним, оскільки відповідно до Положення про порядок, умови та розміри надання матеріальної допомоги працівникам Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури матеріальна допомога на оздоровлення при виході у відпустку надається науково-педагогічному та педагогічному персоналу, згідно ст.57 Закону України «Про освіту», та працівникам бібліотеки, згідно постанови Кабінету Міністрів України №84 від 22.01. 2005 р. Позивач також зазначає про те, що згідно Колективного договору у грудні місяці всім працівникам Академії нараховується премія, проте це твердження також не відповідає дійсності, тому що Положенням про преміювання працівників Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури встановлено, що премії нараховуються за фактично відпрацьований час, пропорційно до особистої участі. Розмір премій може встановлюватись як у відсотках до посадового окладу, так і в грошовому виразі, що визначається від фактично існуючої економії фонду заробітної плати за попередній період, за поданням керівника відповідного структурного підрозділу, погодженого з проректором за напрямком діяльності. Таким чином, Академія виплатила при звільненні з роботи [PERSON] 27.10.2021 року всі належні їй виплати та не має заборгованості перед нею. Також Позивач не наводить і не надає жодних доказів, які б підтверджували затримку виплати їй заробітної плати, неправильну суму нарахованих виплат чи незгоду позивача з сумою виплат при звільненні. Крім того, позивачем не наведено та не надано жодних доказів, які б доводили факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, тощо, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з Академії на користь [PERSON] моральної шкоди. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 01.12.2022 року від позивачки надійшла Заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачка зазначає, що сума заборгованості по заробітній платі становить 47899,50 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2022 року частково задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. 20.02.2023 року від представника позивача до суду надійшли Додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що заява позивачки про уточнення позовних вимог від 01.12.2022 року, по факту, не відповідає процесуальним вимогам і за своєю правовою суттю - не є заявою про уточнення позовних вимог. Її можна розглядати, виключно, як уточненні фінансові розрахунки до первісної позовної заяви. Позивачка стверджує, що з 2001 року по 2016 рік постійно отримувала доплату за суміщення, круглий рік, як мати одиначка; в подальшому на неї здійснювався булинг і їй обмежили доплату до меж опалювального сезону. На цій підставі позивачка стверджує, що за період її вимушеного прогулу, окрім заробітної плати додатково повинно бути донараховано кошти в розмірі 0,5 посадового окладу, які вона не отримала. Згідно її безпідставних розрахунків, загальна сума заборгованості за період з 2018 по 2021 роки становить 16521,50 грн. Разом з тим, в архіві відповідача відсутні документи, які б підтверджували покладення в період 2013-2022 років на Позивача посадових обов`язків по суміщенню професій (посад), відсутні відповідні заяви позивача та накази відповідача за вказаний період часу. Також, в ці періоди часу, позивач перебувала у вимушених прогулах у зв`язку із звільненням та подальшим поновленням на роботі, що виключає виконання нею в цей період посадових обов`язків по суміщенню професій (посад), взагалі. Відповідно, вимоги позивача, щодо донарахування за період з 2018 по 2021 роки та стягнення з відповідача заборгованості по доплаті в розмірі 0,5 посадового окладу, за сумісництво, коштів загальною сумою 16521,50 грн. - є необґрунтованими та незаконними. Також, Позивач посилаючись на норми Колективного договору (Додаток №2 п.3.8.), заявляє, що: "...преміювання всіх працівників Академії відбувається за рахунок економії фонду заробітної плати ... Премія виплачується у розмірі посадового окладу, а тому розрахунок невиплачених премій у кінці року виглядає так: 2555 гру. + 2785 грн. + 3226 грн. = 8566,00 грн.». Позивач стверджує, що ця сума є обов`язковим платежем, згідно норм Колективного договору, який їй недорахували в порушення законодавства, а тому вимагає стягнути з Відповідача в безспірному порядку. Представник звертає увагу, що згідно пояснень позивача, вона в цей період не працювала, так як її було звільнено, а відповідно - безпосередньо не брала участь у забезпеченні і обслуговувані навчального процесу, також, відсутній був відповідний первинний документ - подання керівника відповідного структурного підрозділу. Додатково, Позивач заявляє, що їй була нарахована, але не виплачена і матеріальна допомога, що передбачена нормами Колективного договору (Додаток №4 стр.2), за період 2018-2021 роки, розмір якої, згідно її розрахунків становить 8566,00 грн. В архіві відділу документального забезпечення, контролю та архівної справи і в бухгалтерії відповідача відсутні накази про нарахування позивачу матеріальної допомоги за вказаний період часу. Проте, позивач не оскаржувала вчасно (період 2018-2021 роки) відповідні накази відповідача з питань нарахування і виплати матеріальної допомоги працівникам Академії, або бездіяльність роботодавця в питанні відмови їй із отриманні даної матеріальної допомоги. Також позивач вказує, що вона є матір`ю-одиначкою і до часу досягнення дитиною 15 років їй повинні були виплачувати, додатково, допомогу на дитину, тому, за період 2018-2020 роки їй повинно бути донараховано і виплачено кошти допомоги на дитину за вказаний період, згідно її розрахунків, у сумі 8566,00 грн. Разом з тим, предметом судового спору у справі №754/5458/22 е стягнення невиплаченої заробітної плати за період 2018-2021 роки. Допомога на дитину не є заробітною платою, а її невиплата не є предметом позову. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволені позовних вимог. 16.03.2023 року від позивачки до суду надійшла Заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої вона просить суд стягнути з відповідача на її користь недораховану і не сплачену їй заробітну плату у жовтні 2022 року при звільненні у розмірі 20111,34 грн., середній заробіток за весь час затримки повного і остаточного розрахунку при звільненні у сумі 274841,36 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1167,40 грн. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] у 2001 року році була прийнята на роботу до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на посаду оператора котельні. Наказом №80-ос від 30.07.2018 року [PERSON] було звільнено з посади майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів. Наказом №266-ос від 27.10.2021 року [PERSON] звільнено 27.10.2021 року з посади провідного інженера з охорони праці за прогули без поважних причин, а саме: відсутність на роботі 01.10.2021 року, 04-08 жовтня 2021 року і 21.10.2021 року, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вирішуючи по суті позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структуру заробітної плати становлять: основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Із ст. 97 КЗпП України вбачається, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці; оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт; форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами; власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За змістом ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Позивачка зазначає, що в порушення вказаних вимог, їй не дорахували і не сплатили у жовтні 2022 року при звільнені заробітну плату у розмірі 20111,34 грн., у зв`язку із чим, за її розрахунком, за вказаний період у відповідача виникла заборгованість за весь час затримки повного і остаточного розрахунку при звільнені у сумі 274841,36 грн. Вказані суми позивачка і просить стягнути з відповідача на її користь. З таким твердженням позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 Наказу № 266-ос від 27.10.2021 року [PERSON] підлягала виплата компенсації за 46 днів невикористаної відпустки. 28.10.2021 року органи Державної казначейської служби отримали платіжні доручення, а 29.10.2021 року вказані кошти було перераховано на платіжну карту позивачці. У зв`язку зі звільненням [PERSON] 27.10.2021 року та проведенням перерахунку, 29.10.2021 року позивачці було перераховано також депоновану заробітну плату за попередні періоди в сумі 45613,07 грн., що складається з розрахунку сум за невикористану відпустку при звільненні в липні 2018 року у розмірі 37001,56 грн. та при звільненні у вересні 2020 року у розмірі 8611,51 грн. [PERSON] у своїй позовній заяві стверджує, що згідно Колективного договору, вона має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у відпустку, однак це твердження є хибним, оскільки відповідно до Положення про порядок, умови та розміри надання матеріальної допомоги працівникам Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури матеріальна допомога на оздоровлення при виході у відпустку надається науково-педагогічному та педагогічному персоналу, згідно ст.57 Закону України «Про освіту», та працівникам бібліотеки, згідно постанови Кабінету Міністрів України №84 від 22.01. 2005 р. Позивач також зазначає про те, що згідно Колективного договору у грудні місяці всім працівникам Академії нараховується премія, проте це твердження також не відповідає дійсності, тому що Положенням про преміювання працівників Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури встановлено, що премії нараховуються за фактично відпрацьований час, пропорційно до особистої участі. Розмір премій може встановлюватись як у відсотках до посадового окладу, так і в грошовому виразі, що визначається від фактично існуючої економії фонду заробітної плати за попередній період, за поданням керівника відповідного структурного підрозділу, погодженого з проректором за напрямком діяльності. Таким чином, Академія виплатила при звільненні з роботи [PERSON] 27.10.2021 року всі належні їй виплати та не має заборгованості перед нею. Вказане свідчить про необґрунтованість вимог позивача по виплаті вказаної надбавки. Оскільки відповідач перед позивачкою не має заборгованості по заробітній платі, затримка виплати заробітної плати відсутня, будь яких доказів, які б підтверджували заборгованість по заробітній платі перед позивачкою на момент розгляду справи суду не надано, суд вважає вимоги позивачки необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що її права були порушені відповідачем. Вказане свідчить про необґрунтованість позову, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, то і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed