Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

В вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що між ним та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про надання останній позики у розмірі 27\~000 дол. США. для вирішення побутових питань, що пов`язані з погашенням заборгованості за кредитним договором та оформлення документів моряка для її чоловіка. Вказував, що надання коштів підтверджується переводом на банківську карту відповідача, яка була відкрита в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Також, зазначає, що час повернення позики був обумовлений за першою вимогою позивача про повернення боргу. Так, 25.06.2019 року представником позивача по довіреності [PERSON] було направлено [PERSON] письмову вимогу про повернення коштів, які вона отримала в борг, але вимога була проігнорована, кошти не повернуті. 01 жовтня 2019 року ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 27\~липня 2020\~року \~до суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву від\~ [PERSON] ,\~яким вона\~ \~позовні вимоги\~не визнає. Зокрема вказує, що ні яких договорів позики з [PERSON] не укладала, ні яких коштів в борг не отримувала, позовні вимоги необґрунтовані та в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які підтверджують обставини на які посилається позивач. Просила відмовити в задоволені позовних вимог та поновити строки на подання відзиву на позовну заяву. В подальшому представником позивача адвокатом Гнатюком В.О. до суду була подана заява про зміну підстав позову в якій він просив суд прийняти позовну заяву в редакції від 08.04.2021 року. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.01.2021 року прийнято заяву представника позивача адвоката Гнатюка В`ячеслава Олександровича про зміну підстав позову у цивільній справі за позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів із чужого незаконного володіння, набутих без правових підстав. 08.12.2020 року ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» інформацію про особу, якій належить банківська карта № [NUMBER] та відомості про зарахування на банківську карту за № [NUMBER] коштів у сумі 13\~000 доларів США 15 грудня 2015 року та коштів у сумі 14\~000 доларів США зарахованих 26 лютого 2016 року. У грудні 2021 року до суду від [PERSON] \~надійшов відзив на позовну заяву із зміненими підставами. Відповідач не визнала позовних вимог позивача та пояснювала, що викладені доводи\~ в\~заяві,\~в якій\~позивач змінює\~підстави позову,\~не відповідають\~дійсності та\~є надуманими.\~Вказувала,\~що знайома\~з позивачем\~з 2007\~року та\~з 2008\~року у\~них були\~ близькі\~стосунки. Позивач знайомив її зі своїми родичами: сином, його дружиною, сестрою та дядьком. У листопаді 2017 року вони разом з позивачем та з його сестрою, їздили в гості до його родичів у тимчасово окуповану територію України АРК Крим. Вона сприймала вказані стосунки з позивачем серйозно. У них були довірливі та щирі відносини. Позивач допомагав ій як жінці та надавав її кошти, але тільки на найнеобхідніші засоби для існування, а також разом вони витрачали гроші з ним спільно: на спільний відпочинок, на купівлю одягу, походи в кафе, ресторани. Також за його проханням вона направляла кошти його родичам в АРК Крим. Після розірвання стосунків у 2018 році позивач особисто до Вишневської не звертався та не яких претензій щодо будь-яких не заявляв. Вказує, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими не підтвердженими належними доказами. Крім цього, [PERSON] не визнаючи позов, була подана заява про застосування строків позовної давності, в якій вона посилається на пропуск трирічного строку позовної давності позивачем при звернені до суду. Ухвалою від 23.08.2022 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Тодирця А.О. та витребувано від Головного управління центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби в Україні (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію щодо перетину кордону України громадянином України [PERSON] у період з 01.11.2017 року по 01.12.2017 року включно. Ухвалою суду від 24.03.2023 року закрито підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання призначене на 24.03.2023 року не з`явився, про час та дату засідання був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача адвокат Тартан Г.В.заперечувала проти задоволення позову за необґрунтованістю, просила залишити його без задоволення. Оцінюючи подані позивачем докази в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] безпідставно набула грошові кошти, які вона отримала від нього двома траншам у загальному розмір 27 000 дол. США та на підтвердження своїх доводів надав до суду два платіжних доручення від 15.12.2015 року та 16.02.2016 року. [PERSON] не визнає позовних вимог. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми цивільного кодексу України, цивільно-процесуального кодексу України, та практика ВС. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, вбачається що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу. Оцінивши надані позивачем докази, які містяться в матеріалах справи, а саме платіжне доручення від 15.12.2015 року про перерахунок відповідачу на картковий рахунок № [NUMBER] грошової суми в розмір 13\~000 дол. США та платіжне доручення від 16.02.2016 року про перерахунок на картковий рахунок № [NUMBER] грошової суми у розмірі 14\~000 дол. США, суд зазначає, що позбавлений можливості встановити факт переказу коштів, оскільки у вказаних платіжних дорученнях жодним чином не міститься дані, які б могли ідентифікувати той факт, що відповідачу дійсно було надіслано дані кошти у відповідних розмірах та вона їх отримала на свій рахунок. Суд зауважує, що вищевказані платіжні доручення є неналежними доказами у розумінні ст. 77 ЦПК України так як складені на іноземній мові, відповідного перекладу до суду позивачем та його представником надано не було. Крім цього, з Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області про витребування доказів надійшла інформація, з якої вбачається, що банківська карта під № [NUMBER] належить [PERSON] , рнокпп [NUMBER] . Також, банком вказано, що в грудні 2015 року відсуне зарахування грошових коштів у розмірі 13000 тисяч дол.США на картку № [NUMBER] , яка належить [PERSON] США а також відсуне зарахування 14 000 дол.США в лютому 2016 року на картку [PERSON] . Також банком надано виписку по картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] . ,із яких також немає підтвердження зарахування грошових коштів у розмірі 14000 тис.дол США та 13000 тис. доларів США на вказану картку на які наполягає позивач. Інших доказів, які б підтверджували про отримання відповідачем грошових коштів позивачем та його представником до суду надано не було. Отже, під час розгляду справи судом не встановлено факту отримання відповідачкою від позивача спірної суми грошових коштів. У даному спорі позивач повинен довести наявність трьох умов, які би підтвердили зобов`язання з безпідставного набуття магната саме: набуття або збереження майна, набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття та збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України)проте такі факти позивачем не доведені належними та допустимими доказами. Частинами 1, 2, 3 та 4\~ст.12 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Таким чином, суд приходить до переконання, що обставини, на які посилався позивач в своїй позовній заяві та які були підставою для подання позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем в ході розгляду справи не представлено належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів у сумі 27\~000 дол. США. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності суд зазначає наступне. Так, \~Велика Палата Верховного Суду ( справа № 2004/1979/12 від 07.08.2019 року) вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Водночас,\~з огляду\~на те,\~що судом\~встановлено,\~що позивачем\~не доведено\~в законному\~порядку про\~порушення своїх\~ прав\~шляхом безпідставного\~отримання від\~нього відповідачем\~коштів у\~розмірі 27\~000\~дол.\~США, позовна давність у даному випадку не застосовується судом. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Оскільки, позивачем не підтверджено факту безпідставного передання відповідачу грошових коштів, відповідно і немає підстав для їх повернення в порядку передбаченому статтею 1212 ЦК України. Отже, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд, доходить висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: dismissed