Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі. Вимоги позову обґрунтовано тим, що у період з 05.04.2021 по 12.04.2022 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 15\~476,19 грн. Наразі заборгованість по заробітній платі перед позивачем не погашена, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. З огляду на наведене, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» в користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 15\~476,19 грн за період з лютого 2022 по частину квітня 2022 року. Ухвалою від 21.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що у період з 05.04.2021 по 12.04.2022 [PERSON] працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Данко», звільнений наказом №14/02к від 12.04.2022 за угодою сторін. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с.4-5). Згідно довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України, [PERSON] отримував заробітну плату за період роботи в ТОВ «Данко» в розмірі 6500 грн. Відповідно до розрахунку позивача, ТОВ «Данко» заборгувало заробітну плату в розмірі: за лютий 2022 6500 грн, за березень 2022 6500 грн, за квітень (відпрацьовані робочі дні) 2476,19 грн. Відповідно до п. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні\~статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Закріплені у статтях\~116,\~117 КЗпП України\~норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, при недотриманні роботодавцем вимог\~статті 116 КЗпП України\~настають наслідки, передбачені\~статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену\~статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини, однак в такому випадку обов`язок із доведення відсутності вини покладається на роботодавця. У ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги законними, обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, жодних доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду не було надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.\~133,\~141 ЦПК України, з урахуванням повного задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial