Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

І. Позиції сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітніх синів: [PERSON] і [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що діти з народження з позивачем проживають за адресою реєстрації: [ADDRESS] у будинку батьків позивача. З 2016 року між сторонами сімейні відносини відсутні, спільне господарство не ведеться, відсутні взаємні права та обов`язки. Відповідач не виконує своїх обов`язків щодо виховання своїх дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні синів. Всі питання щодо виховання вирішує позивач самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Діти знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідач за останні чотири роки взагалі не приймав участі в святкуванні будь-яких сімейних свят - у тому числі днів народжень дітей, новорічних свят та свят в дитячих закладах або школах. Матеріально дітей не забезпечує. Відповідач навіть не цікавиться життям своїх дітей, не відвідував і не відвідує синів за адресою їх проживання, в дитячих дошкільних закладах, у школі. Молодший син [PERSON] є особливою дитиною, яка потребує багато часу на реабілітацію в міру медичних показань, значних коштів на оплату лікарів (в т. ч. психологи), про що знає відповідач, але будь-якої ініціативи та допомоги не проявляв та не надавав. Не цікавиться станом його здоров`я та розвитком. Відповідач позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, наполягав на відсутності підстав для позбавлення його батьківських прав відносно синів, у поданому відзиві на позов вказав, що у період з 2012 по 2015 рік включно позивач, відповідач та їхні діти проживали у будинку батьків відповідача за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться за 50 метрів від будинку батьків позивача: [ADDRESS] . Оскільки в планах на майбутнє у батьків відповідача був продаж їх будинку, позивач та діти були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . На той час батьки відповідача фактично проживали у Новій Зеландії. Відповідач прагнув фінансової незалежності, хотів забезпечити достойні умови для життя своїм дітям, а тому родина обговорювала можливість переїзду до Нової Зеландії і працевлаштування там. Особливо гостро це питання постало після народження молодшого сина [PERSON] , оскільки виявилося, що він має певні вади здоров`я, а можливості щодо лікування та реабілітації в Новій Зеландії набагато кращі, а ніж в Україні. Наприкінці літа 2014 року відповідач поїхав до Нової Зеландії у пошуках роботи в м. Окленд, і, знайшовши роботу, отримав робочу візу отримав наприкінці 2014 року. Виїхавши за межі України, відповідач постійно перебував на зв`язку з родиною, телефонував дружині і дітям, в тому числі і за допомогою відеозв`язку, надавав фінансову допомогу, готував документи для переїзду позивача з дітьми. Протягом травня-липня 2015 року були отримані необхідні візи, але позивач, попри домовленість про приїзд з дітьми до відповідача та його батьків у Нову Зеландію влітку 2015 року, так і не приїхала. Телефоном пояснювала, що має незавершені справи. Фактично позивач приїхала до Нової Зеландії у листопаді 2015 року, але оскільки вона пропустила строк дії медичних документів, - змушена була повернутись в Україну разом із молодшим сином. Старший син [PERSON] залишився з батьком та бабусею і дідусем та прожив в Новій Зеландії до липня 2016 року: вивчав англійську мову, відвідував місцевий навчальний заклад, спортивні гуртки. При цьому родина постійно перебувала на зв`язку, позивач телефоном спілкувалась з [PERSON] , а відповідач - з [PERSON] . Відповідач здійснював оформлення документів для постійного проживання у Новій Зеландії для всієї сім`ї, проте позивач все частіше висловлювала свої сумніви щодо цього і вимагала повернення сина [PERSON] в Україну. Позивач та відповідач неодноразово обговорювали можливість возз`єднання родини, але їх розбіжності у цьому питання ставали дедалі складнішими: позивач вказувала на те, що не бачить свого подальшого життя в Новій Зеландії, тоді як відповідач не бажав повертатись в Україну через відсутність можливості працевлаштування з таким рівнем доходу, який він має за кордоном. Оскільки [PERSON] також сумував за матір`ю та братом, а відповідач у жодному разі не прагнув обмежити їх спілкування, він погодився на повернення сина в Україну. У липні 2016 року [PERSON] повернувся в Україну в супроводі матері відповідача [PERSON] ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 18 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за позовною заявою, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 26 січня 2021 року до суду надійшла відповідь на запит від 21 січня 2021 року, направленого згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України, щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 33-35/. 19 квітня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному порядку /а. с. 36-37/. 06 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов висновок третьої особи у справі щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до малолітніх синів [PERSON] і [PERSON] /а. с. 64-70/. 20 грудня 2021 року представник відповідача подала відзив на позов /а. с. 101-125/. 20 жовтня 2021 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримуються у повному обсязі, просить задовольнити /а. с. 71/. 20 жовтня 2021 року суд ухвалою закрив підготовче провадження і призначив справу до розгляду по суті /а. с. 73/. 28 вересня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли додаткові пояснення по суті заперечень проти позовної заяви /а. с. 146-158/. 20 березня 2023 року на електронну поштову скриньку суду повторно надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача. 21 березня 2023 року представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, проти задоволення позову заперечувала, наполягала на відсутності підстав для задоволення позову. Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, про час, дату і місце якого повідомлявся належним чином, заяви по суті та / або з процесуальних питань, окрім вищевказаних, не надходили до суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 22 серпня 2007 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 13 листопада 2010 року, за актовим записом у Книзі реєстрації народжень № 1950 /а. с. 7/. [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 13 жовтня 2012 року, за актовим записом у Книзі реєстрації народжень № 2233 /а. с. 8/. 07 червня 2019 року шлюб сторін розірвано, згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року у справі № 757/6323/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу /а. с. 9-11/. З 2014 року [PERSON] проживає у [ADDRESS] , куди виїхав за робочою візою /а. с. 82-85/. У 2015 року [PERSON] та діти [PERSON] і [PERSON] отримали візи для приїзду до Нової Зеландії /а. с. 110, 112, 113/. 29 квітня 2022 року, після початку повномасштабного вторгненні рф і введення воєнного стану в Україні, [PERSON] надав згоду на багаторазові тимчасові поїздки синів за межі України з 29 квітня 2022 року по 29 квітня 2030 року у супроводі їхньої матері [PERSON] , посвідчену нотаріусом у м. Варна Республіки Болгарія /а. с. 157/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені, а хлопець вважав своїм батьком нового чоловіка колишньої дружини [PERSON] . Отже, у найкращих інтересах дитини було позбавлено [PERSON] батьківських прав на сина і залишено хлопчика під повною опікою матері. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку свого сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти. Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, з пояснень [PERSON] відомо, що батько перестав проживати з нею та дітьми з 2016 року. Вона з синами проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання та повноцінного розвитку дітей створено всі належні умови. Під час проведення бесіди з дітьми з`ясовано, що свого батька вони не бачили давно, за часом не пам`ятають коли. Він їм не телефонує, не вітає зі світами, не дарує подарунки та речі, які їм потрібні. Маминого піклування їм достатньо. Мати дітей повністю забезпечує синів всім необхідним для повноцінного розвитку, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідно до довідки з громадської організації «Допомога дітям з розладами аутистичного спектру та розладами мовлення «Наше дитинство» від 19 листопада 2020 року № 19/11-2020 та ТОВ «Навчально-реабілітаційний центр «Мозаїка» від 10 листопада 2020 року - у шкільному та реабілітаційному житті дитини приймає участь мати та бабуся та дідусь. Мати завжди спілкується з педагогами та іншими спеціалістами, завжди цікавиться процесом реабілітації та навчання [PERSON] . Батько жодного разу із спеціалістами не спілкувався, дитини не приводив. Згідно з поданих довідок з школи І-ІІІ ступенів № 5 Печерського району м. Києва - [PERSON] навчався з 01 вересня 2017 року по 06 березня 2020 року та Спеціалізованої школи № 88, де навчається з 10 березня 2020 року - вказано, що дитиною займається мати. Згідно з довідками закладу дошкільної освіти № 653 з 10 листопада по 11 березня 2020 року дитина завжди була доглянута, мати спілкувалася з педагогами, які виховували та навчали її сина, цікавилася дошкільним життям дитини. Батько контакту із садочком не підтримував, із вихователями не спілкувався /а. с. 64-66/. Окрім того, у висновку Службою стверджується, що батько дітей жодного разу до них не з`явився, не надав письмових пояснень та документів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» /а. с. 64-66/. Судом встановлено, що з 2014 року відповідач не проживає в Україні, виїхавши до Нової Зеландії, для роботи у Eurotech Solutions LTD. З цього часу він постійно проживає у м. Окленд Нової Зеландії /а. с. 80-85/. Як вбачається з висновку третьої особи, інформацію про те, що відповідач не проживає в Україні, позивач не повідомила, такий висновок був складений без врахування його думки, так як його не було проінформовано про засідання комісії і належним чином не викликано, чим позбавлено можливості надати свої докази, для спростування тверджень позивача /а. с. 64-66, 121/. Письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується той факт, що відповідач фінансово утримував дітей разом з позивачем, починаючи з часу свого виїзду за кордон з листопада 2014 року, коли сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі, так і після розлучення, тоді вже відповідач вказував, що грошові кошти є аліментами на дітей, шляхом переказу грошових коштів позивачеві /а. с. 114-110/. У липні 2021 року сплачена відповідачем на рахунок позивача сума грошової допомоги на утримання дітей була йому повернута: як зазначено у повідомленні фінансової установи, через відмову одержувача коштів від її отримання /а. с. 111-113/. Відповідач переконаний, що позивач навмисно створює йому перешкоди для спілкування з дітьми, вона та її батьки налаштовують дітей проти нього, доводять до відома дітей інформацію, яка не відповідає дійсності, що стало йому відомо з повідомлень, якими він обмінюється з сином [PERSON] , так як періодично вдається з ним контактувати за допомогою месенжерів «Viber» і «WhatsApp» /а. с. 116-119/. Таким чином висновок Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітніх синів: [PERSON] і [PERSON] є необ`єктивним і суперечить інтересам дітей, відтак суд не може з ним погодитися. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і у його задоволенні суд відмовляє, оскільки підстави, на які посилалася позивач, не знайшли свого підтвердження і всі доводи були спростовані стороною відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed