Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

05.01.2023 позивач через адвоката Шолох О.В. звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить зменшити розмір аліментів, стягнутих судовим рішенням на утримання сина [PERSON] . Позов мотивовано, зокрема, тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину [PERSON] , 2015 року народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.08.2018 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.07.2018 та до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначив, що наразі не в змозі платити визначений рішенням розмір аліментів у зв`язку із народженням спільної зі [PERSON] дитини [PERSON] , та взяттям на утримання дитини дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , 2011 року народження. Тому на даний час дитина, як і дружина, яка перебуває у декретній відпустці, повністю знаходяться на його утриманні. На думку позивача, вказані обставини є підставою для зменшення розміру аліментів. Ухвалою судді\~від 16.01.2022\~прийнято дану\~позовну заяву\~до розгляду\~та відкрито\~провадження у\~справі,\~яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено для розгляду по суті на 31.01.2023. 31.01.2023 розгляд справи відкладений на 16.02.2023 у зв`язку з клопотанням представника позивача. Ухвалою суду від 16.02.2023 здійснено перехід до розгляду справи в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання на 01.03.2023. 27.02.2023\~представник відповідача\~ адвокат\~Комаса О.В. через канцелярію суду подав відзив на позов, в якому заперечував проти зменшення розміру аліментів, мотивуючи це відсутністю доказів погіршення матеріального стану позивача. 01.03.2023 підготовче засідання відкладене на 15.03.2023 у зв`язку з неявкою сторін. 08.03.2023 представник позивача подала відповідь на відзив. Ухвалою суду від 15.03.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 29.03.2023. У судовому засіданні 29.03.2023 представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні; оголошено перерву до 31.03.2023. У судове засідання 31.03.2023 учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку; представники сторін у заявах просили справу розглянути за їхньої відсутності; сторони про причини неявки не повідомили. Згідно вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу 31.03.2023 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому\~засіданні встановлено,\~що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.08.2018 стягнуто зі [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.07.2018 та до досягнення дитиною повноліття. 17.03.2022 позивач зареєстрував шлюб із [PERSON] , про що складено актовий запис № 277; прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] » (а.с. 7). У шлюбі [INFO] народилася дитина [PERSON] (а.с. 8). Позивач працює на посаді пожежника-рятувальника 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Чернігівській області та отримує середньомісячний дохід у розмірі 47\~838,12 грн без врахування податків та зборів (довідка про доходи № 10 від 22.02.2023 на а.с. 54). Позивач зазначив, що наразі не в змозі платити визначений рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 8.08.2018 розмір аліментів, у зв`язку з народженням від нового шлюбу дитини, взяттям на утримання дитини дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , 2011 року народження, та перебуванням дружини у декретній відпустці. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки народилася дочка від іншого шлюбу зі [PERSON] . Отже, у нього на утриманні перебувають двоє дітей та дружина. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд доходить висновку про те, що матеріальне становище позивача змінилося у зв`язку з народженням у другому шлюбі доньки, що на підставі положень статті 192 СК України є підставою для зміни розміру аліментів. Зазначена обставина відповідно до положень статті 192 СК України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Так, конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Народження другої дитини спричинило зміну матеріального стану позивача, оскільки зазначена обставина очевидно потребує додаткових фінансових витрат. Отже, судом встановлено наявність двох самостійних підстав для зміни розміру аліментів: зміна матеріального та сімейного стану. Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.12.2022 № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22). При цьому у відзиві представник відповідача наводить протилежну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.05.2021 № 715/2073/20, яка зводиться до того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Суд під час вирішення даного спору враховує саме останню правову позицію Верховного Суду, що відповідає принципу застосування правових висновків, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18). Крім того, суд не погоджується з наведеними у відзиві доводами, які ґрунтуються на висновках постанови Верховного Суду від 28.05.2021 № 715/2073/20, про те, що зміна сімейного стану платника аліментів без доведення погіршення майнового стану не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки у цій же постанові зроблений інший висновок про самостійність такої підстави як зміна сімейного стану платника аліментів. Отже, позивачем належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами доведено погіршення його матеріального стану, оскільки він одружився, від шлюбу у нього народилася дитина, його дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, а тому є усі підстави для зменшення розміру стягуваних аліментів до 1/6 частки доходів позивача. Натомість, відповідачем не надано доказів, що таких розмір аліментів буде недостатнім для утримання спільної з позивачем дитини з урахуванням його доходів. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19). Правничу допомогу позивачеві надавала адвокат Шолох О.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 30.12.2022. Згідно квитанції № 3113608 від 05.01.2023 [PERSON] сплатив адвокату 3 000,00 грн за правничу допомогу, обсяг якої, згідно акта наданих послуг, підтверджується лише частково на суму 2 500,00 грн (за вирахуванням вартості послуг за участь у судових засіданнях у сумі 500,00 грн). Суд не погоджується із запереченнями представника відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу та вважає за можливе стягнути їх у розмірі до 2\~500,00 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони (зокрема, складання позовної заяви, відповіді на відзив). Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved