Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та стягнення аліменті на його утримання. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що на первинному обліку служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради перебуває [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] . Батько дитини записаний відповідно до частини 1 ст. 135 СК України. Одразу після народження дитини [PERSON] відмовилася забирати сина з пологового будинку, про що було складено акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України та заява про відмову забирати свою дитну із пологового відділення КНП "Красноградська ЦРЛ" у зв`язку з тим, що морально та матеріально не готова виховувати дитину. Одночасно [PERSON] було роз`яснено права та обов`язки, згідно яких вона зобов`язалася по закінченню двомісячного терміну звернутися до служби у справах дітей за місцем своєї реєстрації щодо вирішення питання подальшої долі своєї дитини, забрати дитину або надати згоду на її усиновлення. Протягом двомісячного строку відповідачка жодного разу не поцікавилася сином і не клопотала про повернення їй дитини, у зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Красноградської міської ради від 19.09.2022 року №103, [PERSON] влаштовано до дитячого будинку сімейного типу на спільне проживання та виховання. 02.02.2023 року працівниками КЗ "Красноградський центр соціальних послуг" було відвідано породілю [PERSON] , яка підтвердила намір відмовитися від новонародженої дитини . При розгляді комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Красноградської міської ради 07.02.2023 року питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , було вирішено рекомендувати виконавчому комітету Красноградської міської ради вважати за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] . В судове засідання представник позивача не з`явився, відповідно до поданої заяви просили розглядати справу без їх участі, позов підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибула, направила до суду заяву, в якій позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав визнає в повному обсязі, а слухання справи просить проводити за її відсутності. Представник третьої особи в письмовому клопотанні не заперечував проти задоволення позову та позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до дитини, а також стягнення аліментів. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в підготовчому судовому засіданні з наступних підстав. Відповідно до ч.3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи [PERSON] є матір`ю: [PERSON] , [INFO] . Батько [PERSON] записаний відповідно до ст.135 СК України. Вказане підтверджується свідоцтвом про народження дитини та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначнням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст.135 СК України. Відповідно до інформації КНП "Красноградська центральна районна лікарня" від 08.07.2022 року № 01-04/1035, [INFO] [PERSON] народила у медичному закладі дитину і відмовилася від неї. Актом закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України від 08.07.2022 року зафіксовано, що батьки, інші родичі або законні представники відмовилися забирати [PERSON] з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я. Вказане також підтверджується заявою відповідачки від 08.07.2022 року щодо відмови забирати свого сина з пологового відділення КНП "Красноградська ЦРЛ" у зв`язку з тим, що морально та матеріально не готова виховувати дитину. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Красноградської міської ради від 19.09.2022 року №103, [PERSON] , [INFO] , влаштовано до дитячого будинку сімейного типу на спільне проживання иа виховання. Відповідно до листа КНП "Красноградська центральна районна лікарня" від 19 січня 2023 року, адміністрація закладу повідомила, що від [PERSON] в період з 08.07.2022 р. до 16.01.2023 року. клопотань про надання інформації місцезнаходження свого сина [PERSON] не надходило. Крім того, встановлено, що відповідачка до Красноградського РВП ГУНП в Харківській області з подібним питанням також не зверталась, долею сина не цікавилась. 02.02.2023 року при проведенні бесіди з [PERSON] , остання повідомила службу у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради, що бажання повертати дитину в сім`ю не має та просить розглянути питання про позбавлення її батьківських прав на комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Красноградської міської ради без її присутності. 07.02.2023 року комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Красноградської міської ради рзглянула питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та вирішила рекомендувати виконавчому комітету клопотати про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Красноградської міської ради № 82 від 09.02.2023 року "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього [PERSON] ", вирішено вважати за доцільне позбавити [PERSON] , по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , батьківських прав. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , від 16 лютого 2023 року № 02-24/770, орган опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської радивважає позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] доцільним . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей(п.15). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16). Згідно із статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності доводять, що в порушення вимог ст. 150 СК України, [PERSON] не забрала дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування та не виконує обов`язок, щодо належного виховання свого сина, і навіть не намагається піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини. З моменту народження сина та влаштування його до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] не проявила інтересу до долі сина, батьківського піклування щодо дитини, не зробила жодного кроку по виправлення ситуаці, що склалася. Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про свідоме не бажання [PERSON] виховувати сина. Зважаючи на викладене суд вважає, що позбавлення батьківських прав матері [PERSON] щодо її сина [PERSON] , [INFO] , відповідатиме його інтересам. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частини третьої статті 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 ч.2 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки заробітку(доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму відповідного віку на дитину до досягнення дитиною повноліття підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів -у межах стягнення суми платежу за один місяць. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати удових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встновленому Кабінетом Міністрів України. На підставі статті 165, 166, 18-182 СК України, Законом України "Про охорону дитинства",

Outcome: approved