Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

24.10.2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилається на те, у період з березня 2016 року по 24.07.2021 він та Відповідачка перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. У цей період у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Фактичні шлюбні відносини були припинені за ініціативою позивача з тих підстав, що відповідачка почала зловживати алкогольними напоями, не виявляла жодного бажання щодо підтримання сімейних відносин ні з ним, ні з дитиною. 24.07.2021 року відповідач пішла з квартири, де вона проживала разом з позивачем, залишивши дитину. З тих пір відповідачка з донькою не бачиться та не спілкується, не приймає участі в її вихованні, не цікавиться її життям. Точне місцезнаходження відповідачки наразі залишається невідомим. Позивач вважає, що відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, самоусунулась від виховання дитини, не виконує батьківські обов`язки з її утримання, свої обов`язки переклала на позивача, вказує на те, що відповідачка не виконує свого батьківського обов`язку відносно доньки щодо участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні. Відповідачка не проявляє інтересу до власної дитини та не приймає участі у її моральному становленні, як особистості. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить позбавити батьківських прав відповідачку відносно її малолітньої дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою суду від 27.10.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним вище позовом та зобов`язано орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав Відповідачки. Ухвалою суду від 22.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач звернувся до суду через свого представника та просив суд справу розглядати у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася судом належними чином за останнім відомим місцем проживання та через оголошення на сайті Судова влада. Відзив не надала. Третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, в судове засідання не з`явилася, про час, день та місце слухання справи в суді повідомлена належним чином, надали суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, та надала Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Враховуючи думку позивача, який просить розглядати справу за його відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку. Суд, розглянувши позовні вимоги, дослідивши надані письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] у період з березня 2016 року по 24.07.2021 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. У цей період у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . До моменту розірвання шлюбних відносин крім спільної дитини сторін разом з ними проживав також син відповідачки від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Як слідую є з пояснень позиваач, з часом їх відносини між почали погіршуватися, що в результаті призвело до їх припинення. Шлюбні відносини були припинені за ініціативою позивача з тих підстав, що відповідачка почала зловживати алкогольними напоями, не виявляла жодного бажання щодо підтримання сімейних відносин ні з дітьми ні з чоловіком. Позивач неодноразово вживав заходи для лікування дружини від алкогольної залежності, однак остання не визнавала, що мала проблеми, та як наслідок курси лікування не давали бажаних результатів через їх припинення. З часом відповідачка перестала цікавитися життям дітей, займатися їх фізичним, духовним та культурним розвитком. Оскільки позивач займався матеріальним забезпеченням родини та не мав змоги постійно наглядати за дітьми, ними почали опікуватися інші родичі, а саме, хлопчиком - родичі по лінії батька, оскільки рідний батько хлопчика загинув у автокатастрофі, а донькою - його батьки. Після конфлікту, який стався 24.07.2021 року відповідачка пішла з квартири, де вона проживала разом з позивачем, залишивши своїх дітей. З тих пір її точне місцезнаходження залишається невідомим. Після того як [PERSON] , залишила дітей, спільна дитина [PERSON] залишилася проживати з батьком [PERSON] , а дитину від першого шлюбу, малолітнього [PERSON] , забрала родина [PERSON] , що були для хлопця родичами по лінії батька. Також, судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2022 року по справі 490/2109/22 відповідача вже було позбавлено батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] та встановлено опіку [PERSON] над дитиною. Рішення набуло законної сили 06.10.2022 року. Оскільки, відповідачка тривалий час нехтувала своїми батьківськими обов`язками, за адресою реєстрації місця проживання не з`являлася та не повідомляла свого місця перебування, позивач звернувся до Служби у справах дітей з питанням щодо визначення місця проживання з батьком. Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24.11.2021 року за № 1200 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її батьком [PERSON] . При винесенні вказаного рішення комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що місцезнаходження [PERSON] встановити неможливо. В подальшому Центральним районним судом м. Миколаєва 23.12.2021 року по справі № 490/9874/21 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Наразі судовий наказ набрав законної сили. Аліменти в добровільному порядку відповідачка не сплачує. Письмовими поясненнями свідка [PERSON] , яка є рідною матір`ю Відповідачки та [PERSON] малолітньої [PERSON] підтверджуються обставини, що її донька наразі веде аморальний спосіб життя, дома не знаходиться, її місце перебування останній невідоме. Крім іншого, [PERSON] вказала, що її донька була помічена як така, що почала приймати наркотичні речовини. Свої обов`язки метері, її дочка [PERSON] не виконує, з дітьми часу не проводить, не піклується про них, матеріальної допомоги не надає. В матеріалах справи міститься інформація від органів поліції, що місцезнаходження відповідача [PERSON] встановити не вдалося . У зв`язку з тим, що відповідачка систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, соціальний контакт з дитиною втрачений, остання не піклується, про стан її здоров`я, фізичний стан, навчанням, не виявляє інтересу до життєдіяльності дитини, не задовольняє матеріальні потреби, органом опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надано відповідний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року втручання держави у сімейне життя має не тільки ґрунтуватися на нормах національного права, тобто бути законним, та переслідувати легітимну мету у виді захисту прав дитини, а й бути «необхідним у демократичному суспільстві», а саме відповідати нагальній суспільній потребі такого виняткового втручання у відносини сторін (п. п. 49-51, 59, 60). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991 року, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім іншого, оскільки, між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо виконання ними їх батьківських обов`язків, застосуванню підлягають норми СК України. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Аналогічне позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Крім того, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), в якому зазначив, що якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Вирішуючи питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд бере перш за все до уваги те, що діти є неповнолітніми. У формуванні самооцінки дитини значну роль відіграє сім`я, стиль сімейного виховання, який визначається батьківськими ціннісними орієнтаціями, установками, емоційним ставленням до дитини. Особливості сприйняття батьків дитиною і способи поведінки з ними обумовлюють засвоєння дітьми основних правил і норм поведінки, виробляють їх позицію по відношенню до світу і самого себе. Враховуючи вищевикладене, у якнайкращих інтересах дітей, які потребують постійного супроводу та догляду, з метою забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд, оцінюючи докази у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки це буде відповідати насамперед інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав відповідачки в свою чергу надасть дитині можливість у майбутньому отримати ряд гарантованих державою пільг та допоможе у подальшому самоствердитися у дорослому житті. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved