Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21.09.2022р. за підсудністю з Тарутинського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Тарутинська селищна рада в особі Органу опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2022р. головуючою по справі визначена суддя Ткаченко Н.В. (а.с. № 27). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 07.11.2022р. було відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою від третьої особи було витребувано висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав (а.с. № 34). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач [PERSON] є батьком її неповнолітньої доньки від першого шлюбу з [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем вони розірвали у 2014р. за рішенням суду. Пізніше, а саме 13.01.2015р., вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище. У шлюбі з [PERSON] у них народилося дві доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Наразі, їх сім,я складає 5 осіб, усі вони проживають разом у смт. Березине Болгардського району Одеської області. Після розірвання шлюбу батько [PERSON] ніяких відносин з донькою не підтримує, її життям не цікавиться, не виявляє бажання приймати участь у її вихованні та розвитку, ніякої належної матеріальної допомоги не надає, що свідчить про свідоме небажання виконувати покладені на нього законом батьківські обов`язки та неповагу до дитини. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про позбавлення батька дитини батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] (а.с. № 4-7). Підготовче засідання у справі відповідно до вимог ст. 197 та п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України проведено 08.02.2023р. (а.с. № 58). Позивачка (або її представник) ні в підготовчі засідання 14.12.2022р. та 08.02.2023р., ні в судове засідання 15.03.2023р., не з,явилися, кожного разу були повідомлені належним чином (а.с. № 35, 39-41, 46, 52-54, 59, 64-66). Заявами від 08.12.2022р. та від 15.03.2023р., які надходили на е/адресу суду, представник позивачки - адвокат Кисса В.І. (діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 30.06.2022р. - а.с. № 10) просив справу розглядати за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду (а.с. № 43, 70). Відповідач [PERSON] в підготовчі засідання 14.12.2022р. та 08.02.2023р., в судове засідання 15.03.2023р. неодноразово не з,являвся. Про дати розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада України» (а.с. № 50, 68). Повідомити відповідача рекомендованим листом з повідомленням у суду була відсутня можливість через те, що останній зареєстрований у м. Маріуполі Донецької області, відповідь від 12.10.2022р. (а.с. № 32). Отже, у відповідності до положень ч.8,ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином (у відповідності до вимог ЦПК України) про дати розгляду справи судом, втім, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву на позов. Представник третьої особи - Тарутинської селищної ради в особі Органу опіки та піклування в підготовчі засідання 14.12.2022р. та 08.02.2023р., в судове засідання 15.03.2023р., також не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, втім, листом від 27.12.2022р. начальник служби у справах дітей Л. Тануркова надіслала суду витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини № 14 від 20.12.2022р. (а.с. № 55, 56-57). За таких обставин, у відповідності до ст.ст. 128-130, ч. 4 ст. 223, ч.2 ст. 297, ч.1 ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу в судовому засіданні 15.03.2023р. за відсутності обох сторін, третьої особи (або їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2007р. У шлюбі у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.№12). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.08.2014р. № 263/6966/14-ц (а.с. № 13). В подальшому, 13.01.2015р. позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінила прізвище на - « [PERSON] » (а.с. № 14). У шлюбі з [PERSON] у подружжя народилося 2 доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - [INFO] (а.с. № 16-17). Позивачка по тексту позову стверджувала, що після розірвання шлюбу батько [PERSON] ніяких відносин з донькою не підтримує, її життям не цікавиться, не виявляє бажання приймати участь у її вихованні та розвитку, ніякої належної матеріальної допомоги не надає, що свідчить про свідоме небажання виконувати покладені на нього законом батьківські обов`язки та неповагу до дитини. Втім, ці обставини не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом. Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду у з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14-ти років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 Постанови № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд зазначає, що позивачкою (її представником) не надано достатніх доказів, які б свідчили про ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Серед доказів по тексту позову [PERSON] зазначає - довідку про місце реєстрації та склад сім,ї від 22.06.2022р., свідоцтво про народження [PERSON] , рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.08.2014р. про розірвання шлюбу між сторонами, свідоцтво про реєстрацію шлюбу з [PERSON] , довідку-характеристику на [PERSON] від 17.07.2022р., акт обстеження матеріально-побутових умов сім,ї за місцем проживання [PERSON] від 18.02.2022р., довідку-характеристику навчально-виховного комплексу на [PERSON] (а.с.№5, абзац 4). Тільки в останньому документі (характеристика на [PERSON] з навчального закладу) зазначається про те, що «біологічний батько за кори навчання дитини у школі ніяк себе не проявляв і не з,являвся, навчанням дитини ніколи не цікавився» (а.с. № 18). Усі інші долучені до позову докази жодним чином не підтверджують (або не можуть підтверджувати взагалі, наприклад, такі, як свідоцтва про народження дитини та про реєстрацію шлюбу, характеристика позивачки) факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки [PERSON] (а.с. № 11-17). Варто зазначити, що, стверджуючи про те, що відповідач «ніякої належної матеріальної допомоги не надає», позивачка не долучила копію рішення суду (або судовий наказ) про стягнення в судовому порядку аліментів з відповідача, не посилається і по тексту позову на те, що такі вимоги до відповідача нею заявлялися раніше. Не заявляє [PERSON] позовних вимог про стягнення аліментів і одночасно з подачею позову про позбавлення батьківських прав. Крім того, суд окремо зазначає, що позивачкою (її представником) не було заявлено жодного свідка у справі. У відповідності до п. 3 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2017р., який було адресовано Управлінню-службі у справах дітей, висновок про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав повинен складатися органом опіки та піклування за місцем виявлення (проживання) дитини. В пункті 3 цього листа ВССУ йде також посилання на п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008р. № 866 (а.с. № 71-75). Суд при прийнятті рішення про необґрунтованість позовних вимог враховує, що листом від 27.12.2022р. начальник служби у справах дітей Тарутинської селищної ради Л. Тануркова надіслала суду витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини № 14 від 20.12.2022р., де було зазначено, що члени комісії з питань захисту прав дитини одноголосно вирішили про недоцільність надання висновку щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. № 55, 56-57). Жодних клопотань позивачка (або її представник - адвокат за фахом) щодо отримання іншого висновку, витребування доказів тощо не заявили. Вище зазначалося і про те, що у справі не було заявлено клопотання про допит свідків. Суд зазначає, що в межах позовного провадження (на відміну від окремого провадження) з урахуванням положень ч.1 ст. 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд не може збирати докази за власною ініціативою. Долучена характеристика на [PERSON] з навчального закладу, до речі без дати, не є достовірним та достатнім у розумінні ст.ст. 79-80 ЦПК України доказом, який би був підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України). Суд зазначає, що докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності. У справі, що розглядається судом, відсутні достатні докази, які у своїй сукупності, дали би змогу суду дійти висновку про факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відсутні передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] , отже вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати, які понесені позивачкою по справі відносяться на її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed