Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник Акціонерного Товариства Комерційний банк "Приватбанк" з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, наступне. Між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 21.12.2007 року укладено кредитний договір №2007-ПМ-167, згідно якого АТ КБ "Приватбанк" зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 26 100,00 доларів США на термін до 21.12.2012 р., а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором АТ КБ "Приватбанк" звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районний суд м. Дніпропетровська від 21.10.2011 року було задоволено стягнути заборгованість. Оскільки, з Відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 21.10.2011 року, тобто за період з 21.12.2007 року по 19.08.2011 року, то за період після винесення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2011 року, з 21.10.2011 по 13.06.2022 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 2630,09 [Долар США] яка складається з наступного: - 2630,09 [Долар США] - 3 % річних від простроченої суми. В забезпечення виконання зобов`язання за договором №2007-ПМ-167 між Акціонерного Товариства Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір поруки №2007-ПМ/167 від 21.12.2007 року. У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 2630,09 долар США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.06.2022 року складає 76930,13 гривень за кредитним договором №2007-ПМ-167 від 21.12.2007 року та судові витрати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України, не скористався правом надання відзиву на позов. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився надав заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність, проти позовних вимог заперечував в повному обсязі посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2011 року визнано недійсним договір поруки №2007-ПМ/167 від 21.12.2007 року укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] . Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Так під час розгляду справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 21.12.2007 року укладено кредитний договір №2007-ПМ-167, згідно якого АТ КБ "Приватбанк" зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 26 100,00 доларів США на термін до 21.12.2012 р., а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором АТ КБ "Приватбанк" звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районний суд м. Дніпропетровська від 21.10.2011 року було задоволено стягнути заборгованість. Вказане судове рішення набрало законної сили. Згідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. [PERSON] вказане судове рішення не виконано. Оскільки, з Відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 21.10.2011 року, тобто за період з 21.12.2007 року по 19.08.2011 року, то за період після винесення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2011 року, з 21.10.2011 по 13.06.2022 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 2630,09 [Долар США] яка складається з наступного: - 2630,09 [Долар США] - 3 % річних від простроченої суми. Суд ухвалюючи рішення виходить з наступного. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі N 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі N 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі N 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі N 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі N 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі N 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі N 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі N 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором №2007-ПМ-167 від 21.12.2007 року, відповідно до якого йому було надано кредит строком 21.12.2012. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення. Таким чином, з ухваленням судом у 2011 році рішення про стягнення з [PERSON] боргу за кредитним договором №2007-ПМ-167 від 21.12.2007 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідачки сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача 3 % річних за період з 21.10.2011 року по 13.06.2022 року у сумі 2630,09 доларів США, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №2007-ПМ-167 від 21.12.2007. В частині позовних вимог до [PERSON] суд вважає відмовити, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2011 року визнано недійсним договір поруки №2007-ПМ/167 від 21.12.2007 року укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] . Вказане судове рішення набрало законної сили. Згідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача суму судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial