Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

В січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути пеню в розмірі 79701,30 грн. за несвоєчасно надані послуги з виготовлення та встановлення двох дверей відповідно до замовлення №Ш-521 від 05.09.2019 року, а також витрати на правову допомогу. В обгрунтування позову зазначає, що між ним та відповідачем відповідно до замовлення №Ш-521 від 05.09.2019 року виникли цивільні правовідносини, за якими відповідач зобов`язався надати послуги з виготовлення та доставки товару, а саме двох дверей у строк до 09.11.2019 року.За вказаним замовленням він, як споживач, повинен був сплатити передплату за виготовлення та поставку дверей, що ним було зроблено 12.08.2019 року, а також 19.08.2019 року ним узгоджено вимоги до дверей.Відповідачем зобов`язання у строк не було виконано та замовником було направлено листа 14.11.2019 року з вимогою виконати зобов`язання негайно. Вказаний лист було направлено за адресою [ADDRESS] , але він не був вручений відповідачу (відправлення не вручене під час доставки) та повернуто у зв`язку з закінченням терміну зберігання. 06.12.2019 року позивачем повторно направлено листа за адресою [ADDRESS] , але його відповідачем фактично проігноровано. 13.12.2019 року після телефонного дзвінка відповідач повідомив, що [PERSON] повинен оплатити товар у сумі 32038 грн., що нимбуло зроблено цьогож дня. Після цього лише 24.12.2019 року фактично відповідачем виконано зобов`язання щодо виготовлення та доставки дверей, що підтверджується актом виконаних робіт від 24.12.2019 року. Але ще 09.11.2019 року закінчився термін обумовлений договором на надання послуг, тобто замовлення виконане з пропущенням строку на 45 днів. В червні 2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, де він просив повністю відмовити у задволенні позовних вимог, обґрунтовуючи відсутністю порушень умов договірних відносин. Ззагначив, що згідно умов укладеного з позивачем договру від 05.09.2019 року, який ним підписаний без жодних зауважень, дата доставки замовлення визначена 20.11.2019 року, а не 09.11.2019 року, як стверджує [PERSON] . В зазначений термін товар був доставлений на склад продавця, що згідно п.2.7 Договору вважається терміном виконання договру. В подальшому за заявкою покупця, якпий замовив послугу продавця монтаж дверей, сторонами були внесені зміни до основного Договру шляхом укладення договру від 13.12.2019 року, предметом якого є доставка та монтаж дверей згідно замовлення, строк зобов`язання при цьому сторони обумовили до 27 грудня 2019 року. Того ж дня 13.12.2019 року позивач оплатив замовлення та договір був виконаний 24.12.2019 року- тобто в узгоджений сторонами строк. Щодо оплати неустойки, то такий вид відповідальності продавця взагалі не обумовлений умовами договору. Також зазначили, що сума витрат на правову допомогу у 5 000 грн є необгрунтованою та значно завищеною. 13 липня 2020 року надійшла відповідь на відзив, де позивач заперечує виклдаені у відзиві обставини. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Чулуп О.С. від 24.02.2020 року позов прийнято до розгляду , відкрито загальне позовне провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 15 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.02.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою від 17.02.2021 року судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. прийнято до провадження вказану справу та постановлено продовжити судовий розгляд . У ході судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище. В останнє судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задвольнити позов з виклдаених підстав та додаткових письмових поясненнях. Відповідач та його представник у останні судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, причини неявки суду не повідомили. В минулих судових засіданнях представник відповідача заперечувала проти позову з підстав, виклданих у відзиві, повідомила, що в неї відсутні оригінали доданих до відзиву копій договорів. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК\~Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Відповідно до положень п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду);характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін в минулих судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.4ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16ЦК\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст.\~12\~і\~13ЦПК України\~засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3\~ст.12ЦПК України\~кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Статтями\~78,\~81ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до замовлення №Ш-521 від 05.09.2019 року виникли цивільні правовідносини, між сторонами, за якими відповідач ФОП [PERSON] зобов`язався надати послуги з продажу та доставки товару, а саме двох дверей у строк до 09.11.2019 року, а позивач , [PERSON] сплатити їх. Загальна сума замовлення складала 59 036 грн, з яких 27 000 грн предоплатат, та 32038 грн залишок, який покупець повинен оплатити при доставці товару. За вказаним замовленням позивач, як покупець, повинен був сплатити передплату за виготовлення та поставку дверей, що ним було зроблено 12.09.2019 року у розмірі 27 000 грн, а також позивачем узгоджено вимоги (специфікація) до дверей. Відповідачем зобов`язання у строк не було виконано. Позивачем було направлено листа 14.11.2019 року з вимогою виконати зобов`язання негайно. Вказаний лист було направлено за адресою [ADDRESS] , але він не був вручений відповідачу (відправлення не вручене під час доставки) та повернуто у зв`язку з закінченням терміну зберігання. 06.12.2019 року позивачем повторно направлено листа за адресою [ADDRESS] , але його відповідачем фактично проігноровано. 13.12.2019 року позивач оплатив товар у сумі 32038 грн., сторонами укладено договір про надання послуг з предметом договру доставка та монтаж дверей на загальну сму наданих послуг 4530 грн. з терміном виконання постауки до 27 грудня 2019 року. 24.12.2019 року фактично відповідачем виконано зобов`язання щодо виготовлення та доставки дверей, що підтверджується актом виконаних робіт від 24.12.2019 року. 09.11.2019 року закінчився термін обумовлений договором на надання послуг, а фактично послуга надана 13.12.2019 року( в день узгодження сторонами строків доставки та монтажу дверей) тобто з пропущенням строку на 34 дні. 3% від 59038 грн. складає 1771,14 грн. в день. Тобто загальна сума пені за ненадання послуг обумовлених договором з відповідачем становить 34 дні * 1771,14 грн. = 60 218 грн 76 коп. Із наданих обґрунтувань позивача вбачається, що на час звернення до суду з цим позовом (більше ніж 30 днів за умовами договору) відповідач так і не виконав взяті на себе зобов`язання щодо доставки, збирання та монтажу придбаних дверей, а направлена ним претензія залишилася без відповіді. Відсутність відповідача і будь-яких заперечень від нього з цього приводу, відповідно до положень\~ст. 12 ЦПК України\~підтверджує, що даний факт має місце. Більш того, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він в обумовлений у договорі купівлі-продажу строк повідомляв позивача чи про виконання договору , а саме доставку товару на склад, чи про порушення строків виконання умов цього договору по доставці замовленого ним товару та зазначав про необхідність сплатити його повну вартість після того як цей товар був доставлений на склад продавця як-то стверджує відповідач ще в листопаді 2019 року. Навпаки, надані позивачем докази щодо направлення відповідачу претензій щодо порушення строків виконання договору свідчать про порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо строків поставки товару. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Однією з форм договору роздрібної купівлі-продажу є продаж товарів за зразками. Як зазначено вище, між сторонами укладено саме договір купівлі-продажу товару за зразком. Відповідно дост. 702 ЦК України, сторони можуть укласти договір купівлі-продажу товару на підставі ознайомлення покупця із зразком товару (за описом, каталогом тощо). Договір купівлі-продажу товару за зразком є виконаним з моменту доставки товару у місце, встановлене договором, а якщо місце передання товару не встановлене договором, - з моменту доставки товару за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.22 ч.1\~ст. 1 Закону № 1023-XII\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі\~статтями 638-640ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1ст. 662 ЦК України). Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається\~наданим у\~розпорядження покупця,\~якщо у\~строк,\~встановлений договором,\~він готовий\~до передання\~покупцеві у\~належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування(\~ст.664 ЦК України). Відповідно до статей\~651,\~654ЦК України\~зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Ч.1\~ст. 509 ЦК України\~встановлює, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно дост. 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чиномвідповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно дост. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини 2статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Як вбачається з Постанови ВГСУ від 27 червня 2012 р. по справі № 42/364 (якасубсидіарно регулює спірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем) суд вказує,що частиною другою\~статті 693 ЦК України\~передбачено право покупця у разі порушенняпродавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогупро передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати(тобто відмовитися від прийняття виконання). Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певновизначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а непродавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця маєбути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної допродавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця,останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Статтею 42 Конституції Українипередбачено, що Держава захищає права споживачів. За даними витягу з ЄДРПУО [PERSON] з 19 березня 2008 року зареєстрований як ФОП, вид діяльності роздрібна торгівля меблями, освітлювальними приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах( 47.59); установлення столярних виробів( 43.32) та інше. Відповідно пункту 4 частини 1\~статті 21Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цьогоЗаконута пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до п.17ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з положеннями частини 1, 2\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; За правилом частини першої\~статті 615 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов 'язання, якщо це встановлено договором або законом. Якщо\~предметом\~неустойки\~є\~грошова\~сума,її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга\~статті 551 ЦК України). Згідно частини п`ятої\~статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги),якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя\~статті 614 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням не виконанням відповідачем своїх зобов`язань, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000 гривень суд зазначає наступне. За змістом ч.ч.1, 2, 3ст.137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" v. Ukraine" (параграф 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 750/8758/18 та інш. Згідно з частиною 8статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Враховуючи те, що законодавством України щодо діяльності адвоката не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. На підтвердження факту понесених судових витрат у розмірі 5000 гривень позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 07.11.2019 року, попередній розрахунок вартості витрат на правову допомогу. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, враховуючи часткове задоволення позову, співмірність зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, та застосовуючи положення п.2 ч.1ст.141 ЦПК України, враховуючи співмірність витрат, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial