Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із згаданим вище позовом, в якому просить встановити факт припинення трудових відносин між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельною компанія «ІНТЕЛЛКОМ» з 18 жовтня 2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельна компанія «ІНТЕЛЛКОМ» внести у трудову книжку запис про її звільнення з 18 жовтня 2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України; зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Монтажно-будівельна компанія «ІНТЕЛЛКОМ» видати їй належно оформлену трудову книжку. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що 27 вересня 2021 році вона прийнята на роботу у ТОВ «МБК «ІНТЕЛЛКОМ» на посаду бухгалтера. Робоче місце знаходилося у [ADDRESS] . Після повномасштабного вторгнення рф на територію України, через існування загроз для життя, позивач припинила виходити на роботу, повідомивши директору [PERSON] про дистанційний режим праці. 15 березня 2022 року позивач разом з чоловіком та двома неповнолітніми дітьми прибула до Львова та стала на облік як ВПО. В квітні 2022 року працевлаштувалася на роботу за сумісництвом та в вересні 2022 року позивач сповістила директора [PERSON] про свій намір звільнитися. 26 вересня 2022 року скерувала на поштову адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням. Однак, на думку позивача, відповідач ухиляється від видання наказу про звільнення та внесення відповідного запису у трудову книжку, тому, враховуючи наведене, просить позов задоволити. У поданому до суду відзиві, представник відповідача позов визнав частково, зазначивши про те, що 26.02.2022 року видав Наказ «Про призупинення трудових договорів», однак не отримував оригінал заяви про звільнення, оскільки позбавлений можливості перевіряти кореспонденцію в м.Маріуполь, яке на даний час тимчасово окуповане, що й стосується трудової книжки, яка знаходилась в маріупольському офісі товариства. /а.с.27-28/ Ухвалою суду від 09.01.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Розстрочено [PERSON] сплату судового збору, в розмірі 2 684 гривень до ухвалення судового рішення у справі. /а.с.20-21/ Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працює у відповідача з 27.09.2021 року на посаді бухгалтера. 26.02.2022 року відповідач видав Наказ №1 про призупинення трудових договорів. /а.с.36/ 16.05.2022 року позивач взята на облік як внутрішньо переміщена особа. /а.с.9/ 26 вересня 2022 року позивач скерувала на поштову адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням. /а.с.10-11/ Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996 (ратифікована Україною 14.09.2006). Так, ст. 1 Хартії визначає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. Позивач покликається на те, що встановлення факту припинення трудових відносин необхідно для подальшого її працевлаштування за новим місцем роботи. Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Разом з тим, положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території, та визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Оскільки установа, в якій працювала позивач знаходиться на непідконтрольній Україні території, в останньої відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду. Зі змісту ст.47,48 КЗпП України убачається, що роботодавець зобов`язаний на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. З огляду на наведене, а також часткове визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов в частині встановлення факту припинення трудових відносит та зобов`язання внесення в трудову книжку відповідного запису про звільнення підлягає до задоволення. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача видати належно оформлену трудову книжку, суд зазначає наступне. Положеннями КЗпП України регламентований порядок видачі працівнику трудової книжки, а саме: на вимогу останнього. Жодних особливих умов зберігання трудових книжок працівників правовий режим воєнного стану не визначає. Таким чином, зберігати трудові книжки працівників має підприємство, на якому вони працюють, обов`язково видавати трудову книжку потрібно лише у разі, якщо працівник звільняється (п.3 постанови Кабміну від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників»). Разом з тим, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що така вимога позивача до відповідача (про видачу трудової книжки) мала місце, тому така є передчасною та задоволенню не підлягає. Питання щодо розподілу судових витрат вирішити в порядку ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимоги.

Outcome: approved