Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.04.2010р. вона уклала шлюб з [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 31.03.2021р. шлюб розірвано та повернуто дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.12.2010р. №504/4164/20 відбувається примусове стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину. На теперішній час, у зв`язку з погіршенням економічного стану в країні, зміни цін на продукти харчування першої необхідності, побутові товари та одяг, встановлених зазначеним рішенням коштів на утримання, виховання та розвиток дітей не вистачає. Тому позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання дітей, а саме стягнути аліменти з [PERSON] на її користь у розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення, до настання повноліття старшої дитини, тобто до [INFO] , а потім 1/4 частину до повноліття молодшої дитини, тобто до [INFO] включно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, встановленого відповідно до положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», починаючи з 21.11.2022р. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, пояснивши, що відповідач не бере участі у вихованні дітей, не допомагає їй, потреби дітей ростуть, тому просила позов задовольнити, в подальшому надавши заяву про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що він не відмовляється від сплати аліментів на утримання доньок, однак вважає, що позивачем не доведено підстави для зміни способу стягнення аліментів. Крім того, він має на утриманні ще одну дитину - [PERSON] , [INFO] , що також повинно бути враховано. В подальшому надав заяву про розгляд справи без його участі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ). Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 31.03.2021р., розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 09.04.2010р. між ними, і зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, а/з про шлюб №21. Повернуто [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». З копії довідки Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області №1247 від 21.11.2022р. вбачається, що доньки [PERSON] , 2010 р.н., [PERSON] , 2013 р.н. проживають разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Позивачем не надано копію судового наказу Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.12.2010р. №504/4164/20, на який вона посилається у позові, за яким відбувається примусове стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину. Разом із тим, згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Крім того, відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] . Відтак відповідач має обов`язок по утриманню вказаної дитини. З довідки Доброславського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №21-13-2329 від 19.01.2023р. вбачається, що станом на 19.01.2023р. у [PERSON] відсутня заборгованість по аліментам на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Копією витягу із наказу командира в/ч [NUMBER] (по стройовій частині) №38 від 08.02.2023р. [PERSON] з 08.02.2023р. виключено зі списків особового складу військової частини та направлений для зарахування на військовий облік до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м.Одеса. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час не працює. Зважаючи на зміст заявлених позовних вимог, позивач фактично просить змінити спосіб стягнення аліментів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України ,способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України). За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі») (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13). Звертаючись до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, позивач посилалась на погіршення економічного стану в країні, зміни цін на продукти харчування першої необхідності, побутові товари та одяг, однак доказів збільшення свої витрат на утримання дітей не надала. Також позивач не надала суду достатніх доказів, що підтверджують будь-яку зміну фактичних обставин, які є підставою для зміни способу стягнення аліментів, як то погіршення її матеріального становища, зміна сімейного стану чи стану її здоров`я або ж покращення матеріального становища, сімейного стану чи стану здоров`я платника аліментів. Позивачем не доведено належними доказами, що після ухвалення судового наказу, у неї чи в відповідача змінилось матеріальне чи сімейне становище або стан здоров`я, виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в її житті, та у відповідності із ст.192 Сімейного кодексу України, є підставою для зміни способу стягнення аліментів, визначених рішенням суду. Лише одного посилання позивача на зміну економічного стану в країні є недостатнім для зміни способу стягнення аліментів, а отже не може бути враховане при ухваленні рішення. Таким чином, позивачем не доведено підстав для необхідності зміни способу стягнення аліментів. Крім того, суд враховує, що відповідач також має на утриманні ще одну дитину - [PERSON] , [INFO] , а також звільнений із військової служби, що не свідчить про покращення його матеріального стану. Твердження позивача про те, що [PERSON] не бере участі у вихованні дітей, не допомагає їй, не є предметом розгляду даної справи. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed