Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-28 00:00:00

08.11.2022 року до суду звернулася [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, стягнення грошової компенсації у праві спільної сумісної власності на квартиру. В позовній заяві вказувала на те, що 17.05.1996 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. За час перебування у шлюбі подружжям набута у спільну сумісну власність трикімнатна квартира [ADDRESS] . 25.03.2019 року шлюб між ними було розірвано. 23.12.2019 року [PERSON] , за відсутності її згоди подарував квартиру своїй сестрі [PERSON] , яка і на день звернення до суду володіє даною квартирою. Враховуючи, що спірна квартира відчужена [PERSON] без її нотаріально засвідченої згоди, просить суд визнати даний договір дарування трикімнатної квартири [ADDRESS] недійсним. Виділити у власність [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 350 276,50 грн., як компенсацію вартості частини вказаної квартири. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, попередньо надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності на адресу суду не надходило. За наявності у справі достатніх доказів, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності сторін, з постановленням заочного рішення. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17.05.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюбу, який рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 25.03.2019 року розірвано. За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] 10.02.2007 року було придбано квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, номер № [NUMBER] , копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.08.2008 року та копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] . Згідно договору дарування квартири від 23.12.2019 року [PERSON] « Дарувальник » передав безоплатно у власність [PERSON] «Обдарована» квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, житловою порщею 41.2 кв.м., загальною площею 70.2 кв.м. Вищевказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. та зареєстровано в реєстрі під номером 5480. Отже, 23.12.2019 року право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як на підставу для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ позивач вказувала на те, що укладаючи договір дарування [PERSON] та [PERSON] переслідували на меті позбавити її можливості претендувати на квартиру, як спільне сумісне майно подружжя, послідуюче укладення договору дарування прямо свідчить про це. Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Як встановлено вимогами ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У той же час, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У той же час, як вказано у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 903/439/18, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Так, враховуючи приписи ст. 234 ЦК України, за наявності відповідних підстав, саме фіктивний за своєю правовою природою правочин може бути визнаний судом недійсним, тобто з підстав його фіктивності. Судом встановлено, що спірна квартира придбана [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] , яка є спільно власністю подружжя. В свою чергу договір дарування укладений між відповідачами 23.12.2019 року, суд розцінює як фіктивний договір, оскільки укладений з метою позбавлення позивача права власності на спірну квартиру [ADDRESS] та без письмової, нотаріально засвідченої згоди останньої. На підставі вищевикладеного, приходжу до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved