Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.03.2008 року між [PERSON] та її батьком [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку з надвірними спорудами та прибудовами, посвідчений 31.03.2008 року приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Тромпак Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1192. Відповідно до цього договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] . На час укладення договору дарування від 31.03.2008 року батько [PERSON] стверджував, що земельна ділянка, на якій розташований подарований житловий будинок, не приватизована, а тому договір щодо відчуження відповідної земельної ділянки укладений не був. В подальшому у березні 2022 року [PERSON] дізналася, що подарований їй будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , державну реєстрацію якої здійснено Управлінням Держгеокадастру у Мукачівському районі Закарпатської області ще 19.03.2007 року. Тобто, на час укладення договору дарування житлового будинку від 31.03.2008 року земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, уже була приватизована та належала на праві власності дарувальнику [PERSON] . В той же час з невідомих їй причин земельна ділянка не була зазначена у договорі дарування. Також [PERSON] дізналася про те, що таку земельну ділянку разом з іншим будинком, який розташований на цій же ділянці, за заповітом за померлим [PERSON] успадкувала відповідач [PERSON] . Так, 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. на ім`я [PERSON] були видані свідоцтва на право про спадщину за заповітом, зареєстровані в реєстрі за №№ 319, 320, відповідно до яких [PERSON] успадкувала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, кадастровий номер 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] . Таким чином на цей час виникла ситуація коли земельна ділянка на якій розташований належний [PERSON] будинок на [ADDRESS] , належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Разом з тим, з огляду на положення ч. 1 ст. 120 ЗК України, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, [PERSON] вважає, що при переході до неї права власності на житловий будинок до неї також перейшло і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята таким житловим будинком та необхідна для його обслуговування без зміни її цільового призначення. Таким чином вважає, що до складу майна, що охоплене свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 320, була включена земельна ділянка, яка не належала спадкодавцю на момент відкриття спадщини, а саме частина земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку на [ADDRESS] . У зв`язку з цим [PERSON] вважає, що вказане є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2016 року та визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку на [ADDRESS] . В підсумку, із врахуванням прийнятого судом до розгляду позову зі зміненим предметом, [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович Вітою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 320, на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] . Також просить суд визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] , визначивши, що частка [PERSON] становить 34,1/100 (341/1000), а частка [PERSON] становить 65,9/100 (659/1000), з припиненням права особистої приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011. При цьому просить поділити земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , припинивши право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, а саме: [PERSON] виділити у власність в натурі частку в земельній ділянці, площа якої становить 0,0511 га, конфігурація та лінійні проміри якої відображені у Додатку № 1 до Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 23.12.2022 року № 8706; [PERSON] виділити у власність в натурі частку в земельній ділянці, площа якої становить 0,0989 га, конфігурація та лінійні проміри якої відображені у Додатку № 1 до Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 23.12.2022 року № 8706. Крім того просить суд вирішити питання розподілу судових витрат. Також судом прийнято до спільного розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Н.В., про визнання недійсним та скасування договору дарування. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що у 2022 році їй стало відомо про факт укладення договору дарування від 31.03.2008 року, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] . При цьому житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами за адресою [ADDRESS] , розташований на належній їй земельній ділянці, що успадкована нею у 2016 році. Як на підставу для визнання договору дарування від 31.03.2008 року недійсним та його скасування вказує на те, що такий не містить істотної умови, а саме кадастрового номеру земельної ділянки на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] . Вказане, з огляду на положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, є підставою для задоволення її позову. Також просить суд вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 30.03.2022 року (справа № 303/2327/22) позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 05.04.2022 року представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Також ухвалою суду від 30.03.2022 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 18.04.2022 року (справа № 303/2327/22) позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.05.2022 року, яке відкладено на 07.06.2022 року та в подальшому на 28.07.2022 року. Ухвалою суду від 16.05.2022 року (справа № 303/3110/22) позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 07.06.2022 року, яке відкладено на 28.07.2022 року. Ухвалою суду від 07.06.2022 року (справа № 303/2327/22) до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. та витребувано спадкову справу. Ухвалою суду від 07.06.2022 року в задоволенні клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження у справі № 303/2327/22 відмовлено, цивільну справу № 303/2327/22 (провадження 2/303/319/22) та цивільну справу № 303/3110/22 (провадження 2/303/421/22) об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 28.07.2022 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів, а підготовче засідання відкладено на 18.08.2022 року. Ухвалою від 18.08.2022 року по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 17.01.2023 року провадження у справі поновлено, підготовче засідання призначено на 16.02.2023 року, яке відкладено на 02.03.2023 року. Ухвалою суду від 02.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.03.2023 року. Крім того, 31.05.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним та скасування договору дарування від представника [PERSON] , адвоката Бойко Н.В., в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що на час укладення та посвідчення договору дарування норми ЦК України та норми ЗК України не визнавали істотної умови договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на цей об`єкт. Відтак підстави для визнання недійсним та скасування договору дарування відсутні. Також заявила про застосування позовної давності. 12.07.2022 року до суду надійшли пояснення на позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним та скасування договору дарування від приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Н.В. в яких вона зазначає про безпідставність позовних вимог з огляду на те, що на час посвідчення договору дарування норми ЗК України не визнавали істотної умови договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на цей об`єкт. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник Бойко Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просила суд їх задовольнити. Додатково наголосила на тому, що земельна ділянка, на якій розташований будинок на [ADDRESS] , не зважаючи на відсутність документально оформленого права власності на таку, в силу положень ст. 120 ЗК України належить [PERSON] . Крім того, проти позову [PERSON] заперечила, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Крім того, проти позову [PERSON] заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Додатково наголосив на тому, що наявний в матеріалах справи висновок експерта слід визнати неналежним доказом, оскільки такий є неповним та в такому не враховано всіх об`єктів, що знаходяться на земельній ділянці. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вирішуючи цей спір за об`єднаними цивільними позовами суд вважає за необхідне в першу чергу надати правову оцінку позовним вимогам [PERSON] про визнання недійсним та скасування договору дарування. Так, в ході судового розгляду судом встановлено таке. Відповідно до договору дарування від 31.03.2008 року [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] , а [PERSON] в свою чергу прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Тромпак Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1192. Відповідно до п. 2 договору дарування від 31.03.2008 року відчужуваний будинок належить дарувальнику згідно з свідоцтвом про право власності від 04.11.1982 року. В п. 3 договору дарування від 31.03.2008 року зазначено, що жилий будинок складається з житлового будинку, позначеного літ. «А», побудованого з саману, цегли, житлова площа якого становить 62,5 кв.м., загальна площа становить 96,7 кв.м.; сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай, позначений літ. «В», побудований з цегли; вбиральня, позначена літ «Г», побудована з досчу; споруди під № 1, 3 з металу. Відповідно до умов договору сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину. Також в договорі зазначено, що нотаріусом особи сторін договору встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] будинку, що відчужується, перевірено. В п. 12 договору дарування від 31.03.2008 року вказано про те, що зміст ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України сторонам нотаріусом роз`яснено. В подальшому, а саме 14.05.2008 року, [PERSON] у встановленому законом порядку здійснила реєстрацію права власності на цей будинок, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18810149 від 14.05.2008 року. Одночасно встановлено, що жодної інформації про земельну ділянку на якій розташований будинок на [ADDRESS] , зазначений вище договір дарування від 31.03.2008 року, не містить. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. В ч. 2 ст. 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як на підставу для визнання договору дарування будинком недійсним [PERSON] посилається на ст. 203, 215 ЦК України з огляду на те, що договір дарування від 31.03.2008 року не містить істотної умови, а саме кадастрового номеру земельної ділянки на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] . Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.02.2022 року у справі № 175/2928/20 (провадження № 61-13310св21) зазначено, що «статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Так, за змістом ст. 377 ЦК України, в чинній редакції, істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Крім того, ч. 8 ст. 120 ЗК України передбачено, істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію земельних ділянок усіх форм власності, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт. Укладення договору, що передбачає набуття права власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення такої частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй кадастрового номера. Таким чином, на цей час, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Разом з тим, зважаючи на те, що оспорюваний договір укладено у 2008 році, слід враховувати законодавство того часу. Так, редакції ст. 377 ЦК України так і ст. 120 ЗК України, чинні на момент укладення та посвідчення договору дарування від 31.03.2008 року, не передбачали зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, як істотної умови договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Додатково суд враховує те, що [PERSON] не є стороною оспорюваного договору, належними доказами не підтвердила порушення її прав та інтересів у зв`язку з укладенням такого. Той факт, що [PERSON] є власником земельної ділянки на якій розташований подарований у 2008 році [PERSON] будинок, жодним чином не вказує на порушення її прав як власника земельної ділянки, оскільки на момент укладення договору дарування від 31.03.2008 року така земельна ділянка належала [PERSON] , як і безпосередньо подарований будинок. В свою чергу [PERSON] успадкувала земельну ділянку на якій розташований подарований згідно з договору дарування від 31.03.2008 року будинок тільки 2016 року. У постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 року у справі № 6-1512цс16 у подібній справі зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Доводи з приводу порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні оспорюваного договору суд відкидає з огляду на те, що подарований будинок збудований на земельній ділянці, що була відведена саме для будівництва і обслуговування житлового будинку. Питання застосування положень про позовну давність при вирішенні позову [PERSON] судом не здійснюється оскільки не встановлено наявності порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили її позовні вимоги, обставини, на які посилається [PERSON] , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки редакції ст. 377 ЦК України так і ст. 120 ЗК України, чинні на момент укладенні та посвідчення договору дарування від 31.03.2008 року, не передбачали зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, як істотної умови договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 31.03.2008 року недійсним, а тому в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування із заявлених підстав слід відмовити. Вирішуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] судом встановлено наступне. Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] , зокрема, зазначає про те, що земельна ділянка на якій розташований належний їй будинок на [ADDRESS] , підстави набуття якого встановлені вище, належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Разом з тим, з огляду на положення ст. 120 ЗК України, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, [PERSON] вважає, що переході до неї права власності на житловий будинок на [ADDRESS] , до неї також перейшло і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята таким житловим будинком без зміни її цільового призначення та яка необхідна для його обслуговування. Судом встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. 30.04.2013 року, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що буде належати йому на день смерті та те, що за законом матиме право [PERSON] ( [PERSON] ). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.07.2013 року, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 320, [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в порядку спадкування за заповітом набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 329, в порядку спадкування за заповітом також набула у власність житловий будинок, що розташований на [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що на земельній ділянці, розташованої за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] , розташовані два житлових будинки, кожен з яких належить сторонам по справі. При цьому судом також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою [ADDRESS] , належала померлому [PERSON] на праві приватної власності відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 036061 від 19.03.2007 року, який був виданий на підставі рішення 25 сесії 21 скликання Кольчинської селищної ради від 14.12.1993 року. Як видно із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою від 31.01.2007 року, виготовленої ТзОВ «Трегер», дата державної реєстрації земельної ділянки 19.03.2007 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За положеннями ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Так, ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування від 31.03.2008 року) визначала, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічне положення міститься також в чинній на той час редакції ст. 377 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Суд, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує ці висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи наведене, суд доходить висновку про те, що з набуттям [PERSON] права власності на житловий будинок, що розташований на [ADDRESS] , до неї як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, перейшло право власності на частину спірної земельної ділянки. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Отже, вказана частина земельної ділянки, розташована за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві власності на тих самих умовах, що й [PERSON] . Зазначене право зберігається незалежно від відсутності у [PERSON] правовстановлюючих документів на спірну (належну їй) земельну ділянку, оскільки цей факт не може впливати на існування того права, що правомірно та у встановленому законом порядку виникло у правопопередника [PERSON] . Одним зі способів захисту цивільних прав, з яким особа має право звернутися до суду, є вимога про визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права (ст. 392 ЦК України). При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що цільовим призначенням спірної земельної ділянки є обслуговування житлового будинку, суд вважає, що за [PERSON] необхідно було визнати право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Одночасно слід врахувати і таке. Як вже було згадано, що спірна земельна в цілому належить [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 320. У ч. 1 ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2021 року у справі № 148/1036/19 (провадження № 61-3394св21) зазначено, що «у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо». З огляду на те, що підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може бути, що зокрема, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, в той час як оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.03.2016 року охоплено в тому числі і частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, що розташований на [ADDRESS] , та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, і така в силу закону не належала [PERSON] на момент відкриття спадщини, чим порушено право [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович Вітою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 320, слід визнати недійсним. Аналогічний правовий висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 року (справа № 361/4535/19). В контексті вирішення цього спору з метою визначення розміру та конфігурації земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, що розташований на [ADDRESS] , та розміру земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування в рамках розгляду цієї справи судом була призначена земельно-технічна експертиза. Так, експертом у висновку від 23.12.2022 року № 8706 встановлено, що розмір частини земельної ділянки, кадастровий номер 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зайнята житловим будинком [ADDRESS] складає 0,0128 га та/або 128 кв.м. Визначити площу надвірних споруд та прибудов, а саме: сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай позначений літ. «В» побудований з цегли; вбиральня позначена літ. «Г» побудована з досчу; та споруди під № 1,3 з металу не являється можливим з причин зазначених у дослідницькій частині. Розмір частини земельної ділянки необхідної для обслуговування цього житлового будинку складає площу 0,0511 га та/або 511 кв.м., що у відсотковому відношенню до цілої земельної ділянки є - 34,1/100 відсотка. Конфігурація та лінійні проміри відображенні у додатку № 1, що додається до висновку експерта. Інша частина земельної ділянки, кадастровий номер 2122755300:01:024:0011 з урахування визначення розміру площі по питанню № 1, відповідає вимогам земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] та складає площу - 0,0989 га та/або 989 кв.м. Конфігурація відображена у Додатку № 1, що додається до висновку експерта. При цьому із врахуванням розташування забудови, фактичного користування будинком, надвірними будівлями та спорудами, вимогами нормативної документації, експертом запропоновано наступний варіант виділу частини земельної ділянки. Так, частина земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, що розташований на [ADDRESS] , складає площу 0,0511 га (511 кв.м), має форму не правильного прямокутника, має 12 поворотних точок пов`язаних між собою. Початкову точку 1 вважати по огорожі лівого фасаду будинку, на відстані 37,30 метра від паркану (воріт); відрізок між точками 1,2 прокласти довжиною 10,50 метра; відрізок між точками 2,3 прокласти довжиною 5,00 метра; відрізок між точками 3,4 прокласти довжиною 2,10 метра; відрізок між точками 4,5 прокласти довжиною 11,45 метра; відрізок між точками 5, 6 прокласти довжиною 5,07 метра на відстані одного метра від фасаду будинку; відрізок між точками 6, 7 прокласти довжиною 3,62 метра на відстані одного метра від фасаду будинку; відрізок між точками 7, 8 прокласти довжиною 5,13 метра на відстані 93,5 сантиметрів від фасаду будинку. У зв`язку з тим, що відстань між будинками на відрізку між поворотними точками 7-8 у найвужчому місці складає 1 метр 87 см, враховуючи сформовану забудову попередніх років, пропонується відступ в рівних довжинах, що складає по 0,935 см. від фасаду кожного з будинків; відрізок між точками 8, 9 прокласти довжиною 12,17 метра на відстані одного метра від фасаду будинку. Вдовж відрізку між точками 8, 9 заплановано проїзд до житлового будинку [ADDRESS] , позначений на схемі зеленим кольором; відрізок між точками 9, 10 прокласти довжиною 0,94 метра на відстані одного метра від фасаду будинку; відрізок між точками 10, 11 прокласти довжиною 4,33 метра; відрізок між точками 11, 12 прокласти довжиною 18,34 метра; відрізок між точками 12 та 1 прокласти довжиною 37,30 метра. Схематичне зображення частини земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку, відображено на схемі, що є додатком № 1 до висновку експерта. У висновку експертом зазначено про те, що представлений варіант розподілу забезпечує одно смуговий проїзд до кожного окремого будинку, технічну можливість їх обслуговування. Також зазначено про те, що площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, що розташований на [ADDRESS] складає 0,0511 га (511 кв.м.), що у відсотковому відношенню до цілої земельної ділянки складає 34,1/100 (1500*34,1/100=511,5). Площа, конфігурація та лінійні проміри відображенні у додатку № 1 висновку. В свою чергу залишкова площа, а саме 0,0989 га (989 кв.м.), лінійні проміри та конфігурація земельної ділянки за кадастровим номером 2122755300:01:024:0011 для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] , що належить [PERSON] , відповідає вимогам та нормам, визначених державними будівельними нормами України. Таким чином судом встановлено, що відповідно до запропонованого експертом варіанту поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою [ADDRESS] , визначено площу та конфігурацію частини земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, що розташований на [ADDRESS] , та розміру земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, що становить 34,1/100 частки. Також визначено площу та конфігурацію частини земельної ділянки, яка залишається для обслуговування житлового будинку, що розташований на [ADDRESS] , що становить 65,9/100 частки. До того ж при такому поділі забезпечується одно смуговий проїзд до кожного окремого будинку, технічна можливість їх обслуговування, виділені площі земельних ділянок в повній мірі відповідають вимогам та нормам, визначених державними будівельними нормами України для земельних ділянок для обслуговування житлових будинків. У зв`язку з цим суд також вважає за необхідне зазначити і таке. Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Частиною 1 ст. 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Таким чином при поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. З огляду на зазначене, земельна ділянка з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою [ADDRESS] , підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] з одночасним припиненням права спільної часткової власності на земельну ділянку. Заперечення сторони [PERSON] проти позову [PERSON] в цілому ґрунтуються на тому, що житловий будинок на [ADDRESS] неправомірно належить [PERSON] , а тому така не має жодного права на спірну земельну ділянку, а також на тому, що висновок експерта про поділ земельної ділянки є неповним, в такому не враховано всіх об`єктів, що знаходяться на земельній ділянці, а відтак є неналежним доказом. В свою чергу правомірність володіння [PERSON] житловим будинком на [ADDRESS] , встановлено вище, чим спростовується відповідне заперечення. Щодо відповідності висновку експерта критеріям належності доказів та його повноти суд вказує на таке. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Так, представник [PERSON] в ході розгляду справи (судові дебати) вказав на те, що експертом при визначені відповідних площ та конфігурацій виокремлюваних ділянок не враховано всіх об`єктів. Дійсно, у висновку експерт зазначив про те, що визначити площу надвірних споруд та прибудов, а саме: сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай позначений літ. «В» побудований з цегли; вбиральня позначена літ. «Г» побудована з досчу; та споруди під № 1,3 з металу є не можливим, оскільки відомості щодо розташування на земельній ділянці таких надвірних споруд в матеріалах інвентарних справ відсутні. Аналізом інвентарних справ на будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] , судом встановлено, що сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай позначений літ. «В» побудований з цегли; вбиральня позначена літ. «Г» побудована з досчу; та споруди під № 1,3 з металу відсутні в технічних характеристиках вказаних будинків, що однозначно зробило неможливим їх врахування при проведенні експертизи та не вплинуло на повноту висновку. Більше того, представник [PERSON] в ході судового розгляду жодних клопотань про необхідність проведення додаткової чи повторної експертизи не заявляв, запропонованого експертом варіанту поділу земельної ділянки не спростував. Крім того, [PERSON] в супереч покладеного на неї зобов`язання ухвалою суду від 18.08.2022 року не надала доступ експерту до земельної ділянки, що тягне за собою наслідки передбачені, передбачені ст. 109 ЦПК України. При цьому суд звертає увагу на те, що суду сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз`яснення особам їхніх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом забезпечення доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17). Відтак підстави для неврахування висновку експерта при розгляді цього спору у суду відсутні. При вирішенні цього спору суд також враховує і таке. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Статтею 13 зазначеної Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення ст. 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та адекватним наявним обставинам. Ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність «бажаного результату» виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки «бажаний результат» встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 826/4175/16, Великої Палати Верховного суду від 12.02.2019 року у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18). Крім того, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду; спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважує на його ефективність та на такий, що забезпечує поновлення порушеного права без додаткових (повторних) звернень до суду. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту прав [PERSON] у спосіб відповідно до заявлених позовних вимог, а тому слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 04.03.2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович Вітою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 320, на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] . Визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] , визначивши, що частка [PERSON] становить 34,1/100 (341/1000), а частка [PERSON] становить 65,9/100 (659/1000), з припиненням права особистої приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011. Поділити земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , припинивши право спільної часткової на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755300:01:024:0011, а саме: - [PERSON] виділити у власність в натурі частку в земельній ділянці, площа якої становить 0,0511 га, конфігурація та лінійні проміри якої відображені у Додатку № 1 до Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 23.12.2022 року № 8706; - [PERSON] виділити у власність в натурі частку в земельній ділянці, площа якої становить 0,0989 га, конфігурація та лінійні проміри якої відображені у Додатку № 1 до Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 23.12.2022 року № 8706. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Що стосується судових витрат та витрат за проведення експертного дослідження, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Вартість проведення експертного дослідження становить 11326,20 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат за проведення експертного дослідження в розмірі 11326,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з [PERSON] на користь її користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду з цим позовом, у розмірі 6217,70 грн. В сукупності із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 17543,90 грн. судових витрат.

Outcome: approved