Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ФОП [PERSON] в якому, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову, просила стягнути на її користь 42454,55 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01.07.2020 року вона працювала у ФОП [PERSON] за час роботи ФОП [PERSON] порушував вимоги трудового законодавства, не виплачував їй належні до виплати суми, в тому числі і допомогу по тимчасовій непрацездатності, заробітну плату за час відпустки у зв`язку із чим 06.05.2021 року вона подала роботодавцю заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.39 КЗпП України та просила виплатити всі належній їй суми. Натомість, 01.07.2021 року ФОП [PERSON] звільнив її на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Вказаний наказ про звільнення нею був оскаржений у судовому порядку та постановою Хмельницького апеляційного суду від 23.12.2021 року у справі №686/15581/21 наказ ФОП [PERSON] №05/06-2021 від 30.06.2021 року в частині формулювання підстав звільнення [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів визнано незаконним, змінено формулювання підстави її звільнення та визначено вважати її звільненою з посади продавця продовольчих товарів з 30.06.2021 року за власним бажанням у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю відповідно до ч.1 ст.39 КЗпП України. Також цим рішенням було стягнуто з відповідача на її користь 18000,18 гривень вихідної допомоги. Зазначила, що оскільки відповідач під час її звільнення не здійснив виплату всіх належних їй сум, в тому числі і вихідної допомоги у розмірі 1800,18 гривень, у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, з останнього на її користь слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір такого середнього заробітку, з урахуванням її середньоденної заробітної плати (272,73 грн.) за період з 01.07.2021 по 04.02.2022 рік буде становити 41 454,55 гривень. В судове засідання позивач не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала на адресу суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, а справу розглянути за її відсутності. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Просив врахувати, що відповідач є інвалідом 2 групи та самостійно створив підприємство (кафе), в якому надав позивачці місце роботи. Він своєчасно та у повному обсязі виконував взяті на себе зобов`язання як роботодавця, виплачував позивачці заробітну плату. Також просив врахувати, що стягнута на користь позивачки сума вихідної допомоги не виплачена через фінансові складнощі. Зазначив, що сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач на свою користь, за затримку при розрахунку при звільненні, є неспівмірно великим та несправедливим. Фактичні обставини встановлені судом. 01.07.2020 року згідно [PERSON] була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] згідно з строковим трудовим договором від 01.07.2020 року. 6.05.2021 року [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] з вимогою звільнити її з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 18.05.2021 року у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог законодавства про працю. В заяві від 14.06.2021 року ФОП [PERSON] повідомив [PERSON] , що в повній мірі виконує вимоги законодавства про працю, та згідно листка непрацездатності мала приступити до виконання трудових обов`язків 27.05.2021 року, тому необхідно надати документи, що підтверджують поважність відсутності на робочому місці. У заяві від 18.06.2021 року [PERSON] вказала, що у заяві від 06.05.2021 року про звільнення з роботи за власним бажанням 18.05.2021 року згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю допущена описка в номері статті (ч. 3 ст. 38 КЗпП України замість ч. 1 ст. 39 КЗпП України), причина звільнення зазначена правильно «у зв`язку з невиконанням законодавства про працю». Наказом ФОП [PERSON] №05/06-2021-к від 30.06.2021 року [PERSON] , продавця продовольчих товарів, звільнено на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 30 червня 2021 року у зв`язку із закінчення строку дії строкового трудового договору. 01.07.2021 року ФОП [PERSON] надіслав листа позивачці, у якому повідомив [PERSON] про звільнення її на підставі п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Приписом Управління Держпраці у Хмельницькій області №ХМ 3478/182/АВ-П156 від 22 червня 2021 року за результатами акта Управління Держпраці в Хмельницькій області №ХМ 3478/182/АВ від 22.06.2021 року зобов`язано фізичну особу [PERSON] усунути порушення, зокрема, порушене право працівника щодо звільнення за власним бажанням ст. 39 КЗпП України, забезпечити додержання норм законодавства про працю. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23.12.2021 року у справі №686/15581/21 визнано незаконним наказ фізичної особи-підприємця [PERSON] №05/06-2021-к від 30 червня 2021 року в частині формулювання підстави звільнення [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів; змінено формулювання підстави звільнення [PERSON] та вважати її звільненою з посади продавця продовольчих товарів 30.06.2021 року за власним бажанням у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України; стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 18000,18 грн. вихідної допомоги. Ухвалюючи вказане рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що під час розгляду справи було встановлено, що ФОП [PERSON] були допущені порушення законодавства про працю щодо працівника [PERSON] в частині ознайомлення працівника під розписку із умовами праці, правилами внутрішнього трулового розпорядку, відсутності графіка відпусток, своєчасної виплати заробітної плати, що підтверджено результатами проведеної Управлінням Держпраці в Хмельницькій області перевіркою. Застосовані норми права та позиція суду. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Як встановлено з матеріалів справи відповідач, на підставі поданої заяви [PERSON] , зобов`язаний був звільнити останню з 30.06.2021 року на підставі ч.1 ст.39 КЗпП України на вимогу працівника у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю. При цьому у день такого звільнення, на підставі ст.44 КЗпП України, останній зобов`язаний був виплатити [PERSON] в тому числі і вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку, що становило 18000,18 гривень. Вказане підтверджено зокрема постановою Хмельницького апеляційного суду від 23.12.2021 року у справі №686/15581/21. Відповідна вихідна допомога, яка стягнута з відповідача на підставі вищевказаної постанови суду апеляційної інстанції не виплачена позивачці до теперішнього часу. Вказану обставину підтвердив представник відповідача у судовому засіданні. Позивачка стверджувала, що через невиплату їй вихідної допомоги відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку, а саме з 01.07.2021 по 04.02.2022 рік (в межах заявлених позовних вимог). Розмір середнього заробітку за вказаний період затримки розрахунку при звільненні (з 01.07.2021 року по 04.02.2022 рік - 152 робочих дня) буде становити 41 454,96 гривень із розрахунку: 272,73 грн. середньоденний заробіток позивача за два останні місяці роботи (12000 грн. /44 дні) * на 152 робочих днів. Заперечуючи проти стягнення відповідної суми представник позивача зазначив, що такий розмір є занадто великим та не відповідає критеріям справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд звертає свою увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Саме такі правові висновки у застосування спірних норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Сума вихідної допомоги, присудженої позивачці у справі № 686/15581/21 (18 000,18 грн.), менша у 2,3 рази, ніж визначена у цій справі сума середнього заробітку позивачки за час затримки виплати при звільненні тієї ж допомоги (41 454,96 грн.). З огляду на вказані обставини, зважаючи на те, що рішення, яким було підтверджено правомірність вимог позивачки у виплаті їй вихідної допомоги набуло чинності 23.12.2021 року, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати вихідної допомоги. Тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи і наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 6 000,00 грн. за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивачці вихідної допомоги. Також, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача, на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 131,42 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial