Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

24 червня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що\~відповідно до укладеного договору б/н від 15 вересня 2009 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі до 10 200,00 грн. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . На виконання вимог ст. 1281 ЦК України 02 вересня 2021 року позивачем було направлено претензію кредитора до Першої маріупольської державної нотаріальної контори та 13 вересня 2021 року отримав відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову у від спадщини до нотаріальної контори не звертались. 21 вересня 2021 року банком було направлено лист-претензію до відповідачів як спадкоємців після смерті [PERSON] . Станом на дату смерті позичальника його заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором становить 8 738,15 грн. У зв`язку з тим, що відповідачами заборгованість не погашена, позивач в силу ст. 1282 ЦК України просить стягнути її з спадкоємців. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» надав до суду заяву, у якій просив задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі заяви від 15 вересня 2009 року та відповідно до укладеного договору б/н від 15 вересня 2009 року [PERSON] отримав кредит в АТ «КБ «ПриватБанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який був збільшений до 10 200,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому за ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до змісту ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, враховуючи наведені положення закону, а також те, що фактично отримані та використані позичальником кошти за договором від 15 вересня 2009 року у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не були повернуті, то встановлені обставини справи свідчать про порушення прав позивача, внаслідок чого суд дійшов висновку про наявність зобов`язання позичальника повернути фактично отримані кредитні кошти в сумі 17 233,39 грн. Судом, натомість, встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до змісту ч. 1. ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Натомість, за ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Згідно із ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. При цьому за ч. 1, 4 ст. 1231 ЦК до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК (в редакції з 4 лютого 2019 року) кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Суд зауважує, що положення ст. 1281, 1282 ЦК регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника. При цьому наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Суд також зазначає, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. 1281, 1282 ЦК, зокрема, ст. 1281 ЦК визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог. Так суд звертає увагу на те, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність», оскільки ч. 4 ст. 1281 ЦК визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. 2, 3 цієї статті. В той же час за ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, визначені ст. 1281 ЦК строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Так сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 522/407/15-ц. Суд зазначає, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч. 2 цієї статті. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 11 березня 2019 року по справі № 759/12484/15-ц. Таким чином у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, та не відмовилися від її прийняття, замінюють спадкодавця в усіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у поставові від 23 травня 2018 року по справі № 192/2761/14. При цьому суд зауважує, якщо спадкоємець прийняв спадщину, то кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 175/4367/15-ц. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1281 ЦК, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року по справі № 640/6274/16-ц. Як вбачається із відповіді Першої маріупольської нотаріальної контори від 08 вересня 2021 року № 1772/01-16, спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , станом на 08 вересня 2020 року не заводилась. Оскільки позивач вважає, що в даному випадку спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , які, на думку позивача, проживали разом з нею на час його смерті за адресою: [ADDRESS] , то направив на їх адресу Лист-претензію від 14 вересня 2021 року про погашення заборгованості. У зв`язку з тим, що заборгованість погашена не була, то позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] та [PERSON] .. Таким чином на підставі матеріалів справи суд встановив, що представниками позивача не було підтверджено коло спадкоємців після смерті [PERSON] , які прийняли після його смерті спадщину. Отже, не було доведено перед судом й факту спадкування майна такого спадкодавця відповідачем за положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК. Крім того в судовому засіданні не було доведено існування на момент смерті [INFO] [PERSON] обсягу спадкового майна та його вартість для визначення меж відповідальності можливих спадкоємців за боргом такого спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК, оскільки матеріали справи не містять відомостей про наявність спадкової маси на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Отже, суд встановив, що в судовому засіданні не було доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями померлої [INFO] [PERSON] , тобто що вони успадкували зобов`язання спадкодавця перед банком щодо погашення заборгованості у встановленому судом розмірі 8 738,15 грн. в межах вартості майна, одержаного у спадок. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «Приватбанк», заявлених до відповідачів про стягнення боргу спадкодавця за кредитним договором від 15 вересня 2009 року слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed