Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в процесі розгляду цивільної справи № 730/641/22, яка розглядалася Борзнянським районний судом Чернігівської області, за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності їй стало відомо (шляхом ознайомлення зі справою) про наявні у цій справі пояснення [PERSON] , які остання надавала працівнику поліції, та зі змісту яких убачається, що [PERSON] має психічні розлади. Зазначені відомості є образливими для [PERSON] , є неправдивими та не відповідають дійсності. Враховуючи, що [PERSON] працює вчителем у дитячій музичній школі, вважає, що таке розповсюдження неправдивої інформації може зашкодити її інтересам. Маючи загострене почуття справедливості, прочитавши таку інформацію про себе, яка міститься у матеріалах справи, болісно пережила такі звинувачення у свій бік, в зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду. ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі. 02.02.2023 року позовна заява надійшла на адресу суду. Ухвалою судді Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. Цією ж ухвало роз`яснено сторонам про можливість звернутися до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, роз`яснено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Як убачається з матеріалів справи, відповідач ухвалу суду отримав 04.03.2023 року, що підтверджується власноручним підписом на рекомендованому поштовому повідомленні про вручення. Позивач в судове засідання не викликався, оскільки розгляд справи проводиться без повідомлення (виклику) сторін. Жодних клопотань чи заяв до суду від позивача не надходило. Відповідач у встановлений законом строк відзиву на позов не подав, із жодними заявами до суду не звертався. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. IІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що у провадженні Борзнянського районного суду Чернігівської області знаходилася цивільна справа № 730/641/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності. 30.01.2023 року рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Матеріали цивільної справи містять пояснення [PERSON] від 10.10.2022 року, які остання надала ДОП СПД № 1 ВП № 1 Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Миколаєнку В.І, який діяв в офіційному порядку, як представник держави. Зі змісту пояснень убачається, що [PERSON] зазначила таке: «30.09.2022 року між мною та [PERSON] конфлікту не було. [PERSON] має психічні розлади (про це знають сусіди і навіть її брат [PERSON] ). В сторону [PERSON] нецензурною лайкою або образливими словами [PERSON] не виражалася». [PERSON] вважає, що зазначена інформація про те, що вона має психічні розлади, не відповідає дійсності, її ображає, вона це важко перенесла, а тому їй заподіяно моральну шкоду, просить стягнути моральну шкоду. Надаючи оцінку доказам у цій справі, суд враховує таке. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. За змістом положень ст.ст.270, 275, 297, 299 ЦК України\~ кожен має право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації \~, які є недоторканними;\~ фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист свого особистого немайнового права (гідності, честі, ділової репутації) від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України, зокрема: відшкодуванням моральної (немайнової) шкоди. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, що передбачено статті 280 ЦК України. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, й у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як зазначено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова ПВСУ), чинне законодавство не містить визначення понять честі, гідності чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності; з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до п.15 зазначеної вище постанови ПВСУ, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації є також вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Разом з тим, повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови у задоволенні позову. За змістом положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи;\~ доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, в силу вимог ст.277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Водночас позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18 постанови ПВСУ). У цій справі, обставини в частині того, що пояснення від 10.10.2022 року дійсно мають місце та дійсно були особисто написані [PERSON] працівникові поліції, сторонами не оспорюються, а тому, в цій частині, судом не перевіряються. Одночасно не заперечується сторонами й те, що такі пояснення містяться у матеріалах як перевірки ОВС, так й в матеріалах цивільної справи. Факт поширення відповідної інформації у спосіб, зазначений позивачем, сторони у справі не заперечують, тому він також доказуванню не підлягає. За приписами\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на положення\~ст.77 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2\~ст.78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України,\~жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.ч.1, 2\~ст.95 ЦПК України,\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. У цій справі, суду надано пояснення, що викладені відповідачем у листі працівникові поліції представнику влади, що були предметом дослідження суду, де зазначено, що відповідач має психічні розлади. Вказану інформацію, всупереч вимогам статті 277 ЦК, відповідач не спростував. ІІІ-а. Фактичні твердження чи оціночні судження. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 вказано, що: вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер та тон такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Для зрозумілості судового рішення, окремо у цій справі, суд вважає за необхідне зупинитися на оцінці того, чи є виражена в листі відповідача інформація вираженням його особистої думки, оскільки чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної, критики (див. висновки, викладені у постанові ВС № 20 листопада\~2019 року, справа № 539/3299/15-ц). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року). Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що, на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Також у рішенні зазначено, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. Фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. За своїм\~характером судження\~є розумовим\~актом,\~що має\~оціночний характер\~та виражає\~ставлення того,\~хто говорить,\~до змісту\~висловленої думки\~і напряму,\~що пов`язано\~з такими\~психологічними станами,\~як віра,\~впевненість чи\~сумнів. Оцінити\~правдивість чи\~правильність судження\~будь-яким\~шляхом неможливо,\~а тому\~воно не\~входить до\~предмета судового\~доказування. Щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень (постанова ВС у справі №761/32924/19-ц). Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц, від 24 червня 2021 року у справі № 552/1030/20, від 25.01.2023 року у справі № 761/33563/20, від 01.02.2018 року у справі № 757/33799/15-ц. Частиною другою статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. На думку суду, поширена відповідачем інформація не є вираженням суб`єктивної думки та не є винятково оціночним судженням, оскільки інформація виражена категорично, без припущень, на відміну від оціночних суджень, реальність такого факту можна довести. Тон подання інформації, який обрав відповідач, не має використання мовних зворотів, форм припущень, оцінки. Інформація виражена саме у стверджувальній формі, а не як припущення, без використання словосполучень «можливо», «у мене склалось враження», «схоже на те», «мені здається». Отже, підстав стверджувати, що викладений у листі відповідача факт щодо позивача є оціночними судженнями, немає. Слід зазначити, що оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою відповідальності як за висловлення оціночного судження, коли воно має під собою достатнє фактичне підґрунтя і не є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбувалось поширення таких висловлювань. У таких випадках Європейський суд зазначає, що навіть в разі, коли твердження прирівнюється до суб`єктивної оцінки, адекватність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична підстава для спростовуваного затвердження, оскільки навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою ніякої фактичної основи, може бути надмірною (рішення у справі «Де ГАЕ і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, Звіти про рішення та вердикти 1997 I, с. 236, § 47; рішення у справі «Обершлік проти Австрії» (№ 2) від 1 липня 1997 року, Звіти 1997 IV, с. 1276, § 33).\~ У даній справі, конкретний факт, зазначений відповідачем у листі, адресованому працівникові поліції в межах перевірки останнім обставин справи, можливо перевірити, і достовірність такого повідомлення факту має довести насамперед відповідач, що ним не зроблено. Крім цього, позивачем надано довідку № 2 про те, що вона не знаходиться на обліку у психіатричному кабінеті в КНП «Борзнянська міська лікарня» Борзнянської міської ради. Відповідно до\~статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.\~ Вказаний доказ подана із порушенням порядку, а тому суд його не бере до уваги, проте, враховує його існування. ІV. Щодо розміру моральної шкоди Згідно пункту 6 абзацу 6 пункту 19 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування, з`ясовувати обставини поширення недостовірної інформації. Частиною третьою статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява № 40450/04 від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, в рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі» Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. На думку суду, зазначені у поясненнях позивача дані про те, що відповідач має психічні розлади, які викладені у листі, висловлені в грубій та образливій формі, не відповідають дійсності, принизили честь та гість відповідача, тобто порушили особисті немайнові права й заподіяли їй моральну шкоду. Суд погоджується, що визнання непристойних висловлювань такими, що принижують честь і гідність відповідача, не призведе до захисту її прав, та буде зайвою. Відшкодування моральної шкоди є належним і допустимим способом захисту. У цій справі позивач просить стягнути 20000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд не погоджується з визначеним позивачем розміром моральної шкоди. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді. При цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Враховуючи те, що позивачем взагалі не надано будь-яких доказів щодо розрахунку суми відшкодування, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 20000 грн, є дещо завищеним. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин справи та характеру спірних правовідносин, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладення додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду її звернення, глибини та ступеню моральних страждань, яких зазнала позивач, враховуючи ступінь вини відповідача, приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого розміру моральної шкоди до 1500 гривень, що є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому з боку відповідача та буде відповідною, достатньою та справедливою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду. Стягнення у такому розмірі не є надто мізерним та надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. При цьому суд враховує й те, що позивач взагалі не здійснила розрахунок розміру моральної шкоди. Враховує суд одночасно й те, що у своїх позовних вимогах позивач зазначає, що «дана образа… може розлетітися у нашому невеликому містечку та опорочити позивача, як вчителя, в очах учнів та батьків». Проте,\~суд звертає\~увагу,\~що здійснювати\~захист «на\~майбутнє» не\~є належним\~способом захисту.\~Спосіб захисту\~права на\~майбутнє не\~передбачений законом,\~оскільки захисту підлягає тільки порушене право (ВСУ у справі № 6-951цс16 від 24.05.2017 року). Жодних доказів, що такі дані вже стали предметом обговорювання мешканців міста, позивачем не надано. V. Інші питання. Зважаючи на звільнення позивачки від сплати судового збору при подачі позовної заяви в даній категорії справ (п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (1073,60/20000*1500=80,52). Інша частина підлягає компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial