Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося до Берегівського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором №28/08 від 22.02.2008 року в розмірі 2998,41 доларів США. Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2010 року Берегівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №2-401/10 за позовом Банку до відповідачів ухвалено рішення, яким позовні вимоги Банку задоволено, а саме стягнуто достроково солідарно з відповідачів кредитну заборгованість в розмірі 21130,23 доларів США, 25036,85 гривень пені та звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором№28/08 від 22.02.2008 року. Проте, вказаним рішенням суду стягнуто з відповідачів суму заборгованості не у валюті кредиту, а в національній валюті по відповідному курсу НБУ, стягнувши 209332,17 гривень заборгованості за кредитним договором, звернувши стягнення на предмет іпотеки та стягнуто солідарно судові витрати в розмірі 1820,00 гривень. На підставі вказаного рішення 25 травня 2010 року було видано виконавчі листи, а 07 вересня 2022 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження щодо боржника [PERSON] та 14 листопада 2022 року аналогічного змісту постанову щодо боржника [PERSON] .. При цьому, стягнення заборгованості з відповідачів у національній валюті не могло і не змінило облік заборгованості позичальника [PERSON] на балансі Банку. Цей облік вівся в тій же валюті кредитування, адже нарахування платежів за кредитом і зобов`язання за кредитним договором відповідно до умов кредитного договору мали здійснюватися позичальником виключно у валюті кредитування. Таким чином, той факт, що у 2010 році суд ухвалив рішення про стягнення заборгованості за валютним кредитним договором у гривні, має своїм юридичним наслідком лише те, що позивач позбавлений права в даний час додатково стягувати з відповідачів залишок кредитної заборгованості у доларах США, який залишився після виконання судового рішення у гривневому еквіваленті. В той же, час позивач не позбавлений права на стягнення з відповідачів платежів в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України через прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором з врахуванням того факту, що на даний час наявна прострочена сума грошового зобов`язання за кредитним договором в розмірі 20166,21 доларів США. Станом на 23.02.2022 року заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків (3% річних), нарахована в межах передбаченого кредитним договором №28/08 від 22.02.2008 року трирічного строку позовної давності за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, складає 2998,41 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 23.02.2022 року становить за 1,00 долар США - 28,9877 грн., еквівалентно 86917,05 грн.. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про місце,дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, подав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, щодо винесення заочного рішення не заперечив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, призначені на 13 лютого 2023 року та 22 березня 2023 року безповажно не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином, в тому числі розміщенням оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду. Відзив щодо позову не подали, причини неявки не повідомили. В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; відповідачі не з`явилися в судові засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.05.2010 року позов ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави задоволено. Зокрема, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] в користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» 209332,17 гривень за кредитним договором №28/08 від 22.02.2008 року. Звернуто стягнення боргу на предмет застави, згідно договору застави №28/08-01 від 22.02.2008 року на транспортний засіб марки «DADI», моделі «SHUTTLE», BDD6491E, 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , легковий універсал-В, чорного кольору, реєстраційний номер « [NUMBER] », що належить на праві власності [PERSON] , шляхом проведення публічних торгів, початковою вартістю 91809 гривень. Також, стягнуто солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] 1820 гривень судових витрат. Крім цього, судом встановлено, що постановами від 07.09.2022 року та 14.11.2022 року про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчих листів №2-401/10 від 25.05.2010 року і №2-401/10 від 31.03.2020 року закінчено провадження з примусового виконання у зв`язку із повним виконанням рішення. Разом з цим, із розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №28/08 від 22.02.2008 року сума заборгованості по кредиту і процентах складає 20166,21 доларів США. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до якого йому було надано кредит строком до 21.02.2014 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 21130,23 доларів США. При цьому, у 2010 році Берегівським районним судом Закарпатської області ухвалено рішення про стягнення солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] боргу за кредитним договором №28/08 від 22.02.2008 року в розмірі 209332,17 гривень. Однак, враховуючи вищенаведені норми закону, стягнення заборгованості з відповідачів у національній валюті не змінило облік заборгованості позичальника [PERSON] , оскільки такий ведеться у валюті кредитування, тобто у доларах США. Тому,заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідачів сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до 23.02.2022 року. Разом з тим главою 19 ЦК України, визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч. 4 ст. 267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки - ст. 257 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» пред`явило позов до суду 13.12.2022 року. При цьому, позивач звернувся за стягненням з [PERSON] та [PERSON] 3 % річних за час прострочення, який, як він вважає, тривав з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року виходячи із простроченої суми заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих банком 3% складає 2998,41 долари США. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком 3 % річних та вважає, що дана сума підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] .. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Вказаної правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18. Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Враховуючи, що позивач просить стягнути суму заборгованості в іноземній валюті, тому заборгованість слід стягнути в іноземній валюті - 2998,41 долари США. При цьому, слід зазначити, що згідно офіційного курсу встановленого Національним банком України на день ухвалення рішення, тобто на 22.03.2023 року офіційний курс гривні до долара США становила за 100 доларів США - 3656,86 гривень. Отже заборгованість в розмірі 2998,41 доларів США на день ухвалення рішення - 22.03.2023 року становить 109647,65 грн..

Outcome: approved