Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що 27.02.2016 році вона зареєструвала шлюбу з [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 180. Рішенням Червонозаводсього районного суду м. Харкова від 29.08.2017 році позовні вимоги [PERSON] про усиновлення неповнолітньої дитини, доньки позивача від першого шлюбу [PERSON] [INFO] були задоволені. 13.09.2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області було видано свідоцтво народження дитини, на підставі вищевказаного рішення суду зі зміною прізвища дитини на « [INFO] », по батькові дитини на « [INFO] ». Підставою звернення позивача до суду з вищевказаним позовом стали ті обставини, що у подружжя відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Позивач з відповідачем спільне господарство не ведуть, мешкають окремо. Відповідач з 2020 року мешкає в Київській області. Шлюбно-сімейні відносини між подружжям припинені з січня 2021 року. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Відповідач жодної участі у вихованні неповнолітньої доньки [PERSON] не приймає, про стан здоров`я дитини, про її фізичний та моральний розвиток не піклується, спілкування з дитиною не підтримує. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач вважає що укладений з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, в зв`язку з чим, позивач просила розірвати укладений між нею та [PERSON] шлюб та визначити місце проживання доньки [PERSON] [INFO] разом з позивачем. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.01.2023 року вищезазначену цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась судом завчасно та належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання. 01.03.2023 року на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій зазначив, що заявлені позивачем позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Розгляд справи просив проводити без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення у підготовчому судовому засіданні, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2016 році сторони зареєстровали шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 180, на підтвердження чого, [PERSON] надане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 27.02.2016 року, яке міститься в матеріалах справи (а.с.6). Після реєстрації шлюбу, позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно копії рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.08.2017 року заяву [PERSON] про усиновлення [PERSON] , [INFO] , задоволено. Згідно копії свідоцтва про народження дитини [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 13.09.2017 року, виданого Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, вбачається, що в графі батьки зазначено: «батько»- [PERSON] , «мати» - [PERSON] . Як вбачається зі змісту позовної заяви, причиною розірвання шлюбу послужило відсутність взаємопорозуміння та різних поглядів на життя, подружжя з січня 2020 року мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні відносини між подружжя припинені з січня 2021 року, позивач вважає, що збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, примирення неможливо. Неповнолітня дитина мешкає разом з позивачем. Відповідач усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, участі у житті доньки не приймає, матеріальної допомоги дитині не надає. Спір про майно у подружжя відсутній. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За приписами ч. 2 ст. 1 СК України побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України кореспондується зі ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. За ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити їх інтересам та інтересам неповнолітньої дитини, суд доходить висновку що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу є обґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За таких обставин, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню з причини неможливості подальшого сумісного життя подружжя і збереження сім`ї. Щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Частиною 2 ст. 51 Конституції України визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122, 125 цього Кодексу. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як закріплено ст. 161 Сімейного кодексу України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Позивач у позові зазначила, що неповнолітня донька [PERSON] [INFO] на даний час проживає разом з нею, відповідач з лютого 2020 року проживає окремо. Участі у вихованні доньки не приймає, про стан та здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, спілкування не підтримує. Позивач самостійно спроможна забезпечити доньку всім для дитини необхідним. Дитина лікується в медичних установах, навчається в Харківському навчально-виховному комплексі «Ліцей Професіонал», відвідує позашкільні гуртки. Позивач забезпечує доньку всім необхідним для її проживання у комфортних умовах. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини, що відповідач [PERSON] не спілкується з дитиною, не піклується про розвиток дитини, не сприяє позивачу у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування. Доказів на спростування доводів позивача матеріали справи не містять. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є обгрунтованими, та такими, підлягають задоволенню. Отже, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] суд вважає за доцільне, визначити разом з матір`ю, [PERSON] , за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування за адресою: [ADDRESS] . Щодо залишення позивачу шлюбного прізвища, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дощлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Відповідно до ч.4 ст.294 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації, що розривається. Як вбачається із свідоцтва про шлюб, позивач після реєстрації шлюбу обрала прізвище " [PERSON] ", а тому суд приходить до висновку, що вона має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем. На підставі ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені та документально підтвердженні судові витрати з оплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved