Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави, в особі Ужгородської міської ради Закарпатської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,\~на стороні\~відповідача:\~ [PERSON] ,\~про витребування земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0187 та 2110100000:67:001:0216, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , з незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади міста Ужгорода. У позові зазначає, що позовну заяву подану у вересні 2016 року керівником Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради, [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за кадастровим номером: 2110200000:67:001:0156 площею 0,0850 га, Ужгородським міськрайонним судом було задоволено та заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 року було визнано незаконним та скасовано п. 2.43\~\~рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 року за №1507 та п.1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882, а також скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. що належала гр. [PERSON] . Позивач вказує на те, що судами констатовано, що зазначені рішення Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку на користь гр. [PERSON] прийняті всупереч вимогам ст.ст. 20, 39 Земельного Кодексу України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності «оскільки, згідно матеріалів проекту землеустрою спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою у відповідності до діючого генерального плану відносилась до земель з цільовим призначенням багатоквартирна житлова забудова. Разом з цим, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 року в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. неможливо виконати через те, що земельна ділянка, як об`єкт речових прав на даний час не існує, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.12.2019 року. Позивач зазначає, що 22.03.2018 року земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. була відчужена за договором купівлі-продажу третій особі [PERSON] , а в подальшому, поділена на 5 окремих земельних ділянок за кадастровими номерами: 2110100000:67:001:0186, 2110100000:67:001:0187, 2110100000:67:001:0188, 2110100000:67:001:0189, 2110100000:67:001:0190. В свою чергу земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:67:001:0186 також поділена на 2 земельні ділянки : 2110100000:67:001:0216 та 2110100000:67:001:0217. Як зазначає позивач, згідно абз.4-6 п.1.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2018 року продавець [PERSON] повідомив покупця [PERSON] про те, що земельна ділянка яка продається є об`єктом судового спору. Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0187 та 2110100000:67:001:0216, площами 0,013 га та 0,0049 га відповідно, останні на даний час належать на праві власності [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок за № 1597 та №1596 від 10.07.2019, укладених між [PERSON] та [PERSON] . Земельні ділянки за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0187, площею 0,013 га та 2110100000:67:001:0216, площею 0,0049 га, утворені в результаті поділу земельної ділянки 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. Таким чином, позивач вважає, що дані земельні ділянки, які утворені в результаті поділу земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, незаконно вибули із власності територіальної громади, що на даний час доведено і встановлено рішенням суду, відтак наявні правові підстави для витребування їх від добросовісного набувача, тобто від [PERSON] . Відповідно до ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2021 року постановлено відкрити провадження у справі та призначити судове засідання, а розгляд здійснювати в порядку загального позовного провадження 19.04.2021 року, через канцелярію суду, надійшов відзив на позов, від представника відповідача адвоката Логойда В.М., в якому представник заперечує проти задоволення заявлених прокурором позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити, при цьому просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Ухвалою суду від 28.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Прокурор Нірода М.В. у судовому засіданні вимоги позовної заяви з викладеними мотивами підтримав повністю. Вказав, що дані земельні ділянки вибули з володіння Ужгородської міської ради незаконно, всупереч генерального плану міста. Просив задоволити позовні вимоги в повному обсязі та витребувати від [PERSON] вказані земельні ділянки, на підставі ст.388 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] адвокат Логойда В. у судовому засіданні підтримав підстави для відмови у задоволенні позову викладені ним у письмовому відзиві. Просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, оскільки ефективним способом захисту, прокурор міг скористатися ще у 2015 році, що прокурор не зробив. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Ужгородської міської ради на розгляд справи не з`явився, судом повідомлявся про дату, час розгляду справи належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що рішенням 26 сесії 6 скликання міської ради від 07.11.2014 № 1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0, 0850 га обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] . \~П. 1.31 Рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передану у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0, 0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно СТВ №313007 індексний № 47502776 від 12.11.2015 року, виданого Реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. З інформаційного листа Міського голови Ужгородської міської ради № 2499/03 -18 від 19.09.2016 року, наданого у відповідь на вимогу Ужгородської місцевої прокуратури, вбачається, що цільове призначення земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 - багатоквартирна житлова забудова. Крім того, повідомлено про те, що план зонування території м. Ужгорода станом на 09.11.2015 року був розроблений та поданий на затвердження сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2016 року. Як встановлено судом, 23.09.2016 року керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Ужгородської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0, 0850 га за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156. 04.01.2018 року, рішенням Ужгородського міськрайонного суду, залишеним без змін постановою апеляційного суду Закарпатської області від 24.10.2019 року, позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури задоволено та визнано незаконним і скасовано пункт п. 2.43 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11. 2014 року за № 1507 та п. 1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., від 12.03.2018 року, земельна ділянка площею 0.085 га з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] . Як встановлено судом з повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 28.04.2020 року за № 10-7-0.2-3527/2-20, в подальшому земельна ділянка площею 0.085 га з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 яка розташована за адресою [ADDRESS] , була розподілена на 5 окремих земельних ділянок за кадастровими номерами : 2110100000:67:001:0186, 2110100000:67:001:0187, 2110100000:67:001:0188, 2110100000:67:001:0189, 2110100000:67:001:0190. У свою чергу, земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:67:001:0186 також поділена на 2 земельні ділянки : 2110100000:67:001:0216 та 2110100000:67:001:0217. Як встановлено судом згідно витягу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2020 року, земельні ділянки за кадастровим №2110100000:67:001:0216, площею 0.0049 га та №2110100000:67:001:0187, площею 0.013 га були набуті у власність відповідачем [PERSON] , на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок за № 1597 та №1596 від 10.07.2019 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Кузьо М.В. Отже, судом на підставі заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 року у справі № 308/9895/16-ц встановлено та не заперечується сторонами в судовому засіданні, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Ужгородської міської ради з порушенням чинного на той момент законодавства та поза волею власника, в результаті чого наявні підстави для пред`явлення позову про її витребування. Однак, при розгляді вказаної справи, позивач не заявляв вимоги про витребування земельної ділянки, тому, представником позивача адвокатом Логойда В.М., констатовано застосування неналежного способу захисту порушених прав. Так, згідно зі\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1, пунктом 2 частини 2\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Таким чином, позивачеві було відомо про порушення земельного законодавства ще з моменту звернення до суду 23.09.2016 року, однак, будь-яких дій для витребування майна не вжито, як не вжито і заходів для забезпечення збереження спірної земельної ділянки, накладення арешту чи заборони відчуження вказаної землі. Разом з цим, представником відповідача Логойда В. у судовому засіданні заявлено клопотання про необхідність застосування строків давності під час розгляду даного спору, посилаючись на ці обставини, що ще з вересня 2016 року позивачеві було відомо про порушення та про наявність підстав для звернення з вимогою про витребування майна. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта\~статті 56 ЦПК України). Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьоїстатті 23\~Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261\~ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255\~ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10. 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), а також в аналогічних справах у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 619/738/17 (провадження № 61-22690св18), від 03.07.2019 року у справі № 619/737/17 (провадження № 61-36609св18), від 03.07.2019 року у справі № 619/720/17 (провадження № 61-27502св18), від 17.10.2019 року № 619/717/17 (провадження № 61-4248св19), від 30.04.2020 року у справі № 619/732/17 (провадження № 61-710св19), від 16.06.2020 року у справі № 619/974/17 (провадження № 61-3223св19), від 01.07.2020 року у справі № 619/740/17 (провадження №61- 36675св18) від 08.07.2020 року у справі № 619/897/17 (провадження №61-2722св19). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2018 року по справі № 907/50/16 відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 916/2129/15 (провадження № 3-604гс16), зазначивши, що позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Відповідно до частини третьої\~статі 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, що була чинна на момент виникнення порушення прав держави) місцеві державні адміністрації в межах, визначених\~Конституцією і\~законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель. Згідно із\~статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Статтею 9 зазначеного закону\~встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснювала Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи. Судом на підставі заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 року у справі №308/9895/16-ц, встановлено про наявність порушень закону під час виділення спірної земельної ділянки у власність [PERSON] - зокрема, прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийняті всупереч вимогам ст.ст. 20, 39 Земельного Кодексу України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки, згідно матеріалів проекту землеустрою спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою у відповідності до діючого генерального плану відносилась до земель з цільовим призначенням - багатоквартирна житлова забудова, про що, позивачу було відомо 23.09.2016 року під час звернення з позовом до Ужгородського міськрайонного суду з вимогою про визнання незаконним та скасування пункт п. 2.43 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 року за № 1507 та п. 1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за № 1882 та скасування державної реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0, 0850 га., яка, на той час належала гр. [PERSON] . Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Отже, строк позовної давності за позовними вимогами прокурора сплинув 23.09.2019 року. Окрім цього, суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , що прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про порушення інтересів держави щодо надання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] та в подальшому її передачі відповідачу [PERSON] саме під час розгляду цивільної справи №308/9895/16-ц Ужгородським міськрайонним судом та Закарпатським апеляційним судом, за позовом керівника Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради, [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0, 0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] . Посилання ж прокурора, що він довідався про порушення права лише після прийняття рішення Ужгородським міськрайонним судом та набрання таким законної сили в кінці 2019 року, а тому з саме цього часу повинен обчислюватись строк є необґрунтованим, оскільки, як зазначає прокурор, саме 23.09.2016 року позивачами було подано позов про скасування рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за № 1882 про передачу у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0, 0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] [PERSON] , через те, що такі рішення були прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, а саме, дана земельна ділянка відносилась до земель багатоквартирної забудови, а ні плану зонування, ні детального плану території за рахунок якої відведено оспорювань земельну ділянку, станом на прийняття рішення не було, що свідчить про обізнаність державного органу про прийняття Ужгородською міською радою Закарпатської області рішення з перевищенням наданих їй повноважень, з порушенням ст.ст. 19,24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та примірник даного рішення також було надано до Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного Управління юстиції Закарпатської області, на підставі чого, було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та в подальшому була відчужена вказана земельна ділянка на користь відповідача [PERSON] . Крім того, на момент виникнення порушень прав держави було врегульовано та функціонував механізм виявлення таких порушень через уповноважені державою органи, які після офіційної реєстрації свідоцтва про право власності на землю на гр. [PERSON] в подальшому на [PERSON] мали можливість виявити порушення визначеного законом порядку, виділення та відчуження земельної ділянки, ініціювати відповідні процедури перевірки, витребування, накладення арешту на земельну ділянку із забороною її відчуження в подальшому третім особам і звернення до суду, у тому числі, за допомогою прокуратури, в межах передбаченого\~статтею 257 ЦК України\~строку позовної давності. Процесуальні права прокурора, як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46\~ЦПК України. Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор. Встановивши, що з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до суду лише 01.06.2020 року, тобто, після спливу позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора з підстав пропуску позовної давності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього\~Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Крім того, оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»;§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що у позові необхідно відмовити внаслідок спливу позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача по справі. В даному випадку слід також звернути увагу на наступні обставини. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК). Відповідно до ч.1\~ст.388 ЦК\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання порушень у сфері передання земельних ділянок у власність громадян. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №645/4220/16-ц від 13.11.2019 року. Отже, задоволення позовних вимог за позовом прокурора про витребування спірної земельної ділянки в [PERSON] , який є добросовісним набувачем, та враховуючи закінчення строку позовної давності, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому, в задоволенні даних позовних вимог належить відмовити. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати по оплаті судового збору компенсуються за рахунок самого позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed