Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказуючи на те, що їй та відповідачу на праві спільної часткової власності належить по 1/2 (одній другій) частці будинку, що розташований по [ADDRESS] . З відповідачем перебували в шлюбі з 2007 року, від якого мають спільну дитину, проживали у спірному будинку. Рішенням Ковельського міськрайонного суду шлюб розірвано. Ще до розлучення, відповідач зібрав свої особисті речі та залишив будинок, влаштував своє особисте життя і розпочав проживати з іншою жінкою за іншою адресою. За адресою будинку зареєстровані вона, відповідач та син, фактично в будинку вона проживає одна, син навчається. З 2018 року відповідач змінив своє місце проживання, в будинку більше чотирьох років не проживає і повертатись не має наміру. Вона пропонувала відповідачу знятись з місця реєстрації, але він не погоджується. Він вважає, що внаслідок зняття з місця реєстрації будинку він перестане бути власником 1/2 (однієї другої) частки будинку. Вона пояснювала, що на його частку в праві власності не претендує, в зв`язку з реєстрацією відповідача в будинку в неї виникають проблеми із оформлення субсидії, їй важко оплатити комунальні послуги. Вона зверталась до Ковельського ЦНАП для зняття з реєстрації відповідача, в чому їй було відмовлено, в зв`язку з тим, що необхідна особиста його присутність. З 2018 року відповідач не виявляє інтересу до будинку, не несе витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг та обслуговуванням будинку, в зв`язку з чим вона вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Посилається на ст.ст. 64,72 ЖК України, ст.405 ЦК України. Просить визнати [PERSON] таким, що витратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , зняти його з реєстрації за вказаною адресою. \~ \~ \~ \~Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просить його задовольнити, пояснила, що її колишній чоловік з 2018 року не проживає в спірному житловому будинку, який належить їм на праві спільної часткової власності, комунальні послуги не сплачує, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Клопотання відповідача про стягнення з неї витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн. вважає необґрунтованим, заявлений розмір завищеним. \~ \~ \~ \~Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно письмового клопотання представника відповідача просить розглядати справу без його та відповідача участі, позов не визнають з підстав зазначених у відзиві, просять в позові відмовити. Згідно письмового відзиву на позов, відповідач позов не визнає, вказуючи на те, що сторонам у справі, на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розмір часток є рівним та складає по на кожного співвласника. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Статтями 321, 391 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Посилається на Конституцію України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ЖК України. Не залежно від обставин фактичного проживання відповідача право користування вказаним житловим приміщенням за відповідачем зберігається, оскільки він є співвласником даного будинку, так само і припинення сімейних відносин не впливає на сервітутне право особи, яка його набула, і не припиняє його. Особу, яка є співвласником будинку чи квартири неможливо визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виписати і факт проживання не має жодного значення, власника житла попри його волі виписати неможливо. Вказане є правозгідним та узгоджується з установленою судовою практикою, зокрема резюмувалось у постанові ВС від 30.03.2021 року у справі №459/5027/13-ц. Просить в позові відмовити, стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., з розрахунку 2000 грн./1 год. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 зазначеного Кодексу). \~ \~ \~ \~Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.01.2018 року, 22.01.2021 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (по 1\\2 частки) належить житловий будинок [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 22.01.2021 року, [PERSON] прийняла в дар 1/2 (одну другу) частку житлового будинку [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0160 га. Згідно будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян та довідки (виписки з домової книги по склад сім`ї та прописку), в будинку [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно відповіді Ковельського РУП ГУНП у Волинської області на ім`я позивача, встановлено, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] не проживає близько п`яти років. Згідно довідки РЖКП №1, [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає. Судом встановлено, позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS] , частки в праві власності рівні, кожному належить 1\\2 частка, місце проживання сторін зареєстровано в спірному будинку. Відповідач в будинку не проживає. Враховуючи те, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, вільний вибір місця проживання, відповідача, як співвласника спірного житлового будинку не може бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В зв`язку з відмовою у визнанні таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню також не підлягають. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Розглянувши клопотання відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн., суд вважає його таким, що підлягає частковому задоволенню. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.33 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Також Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у зазначеній справі надавав адвокат Зуб В.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 10/02-23 від 23.02.2023 року. До заяви долучено акт про надання правової (правничої) допомоги згідно договору№10/02-23 від 23.02.2023 про надання правової (правничої) допомоги від 21.03.2023 року, згідно якого підтверджено виконання робіт адвокатом Зубом В.В. та прийняття такої роботи відповідачем [PERSON] . Згідно розрахунку витрати на професійну правничу допомогу становлять 8000 грн. Верховний Суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що розмір вказаних відповідачем витрат на правничу допомогу, є завищеним у відповідності із співмірним виконанням адвокатських робіт, а тому вимога відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню частково в розмірі 4000 грн.

Outcome: approved