Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

До суду звернулась позивач з вказаним позовом вказавши, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2018 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду шлюбу став факт втрати почуття кохання та поваги між подружжям, що призвело до розпаду сім`ї. Намагання зберегти сім`ю результату не дали. Просить суд розірвати шлюб з відповідачем залишивши прізвище [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву в якій вказала, що позов підтримує у повному обсязі, просить розірвати шлюб з відповідачем та розглянути справу у її відсутності. В\~ судове засідання відповідач\~ не з`явився, надав заяву про визнання позову, просив стягнути половину витрат на сплату судового збору, оскільки визнає позов та відмовити у витратах на правничу допомогу та розглянути справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить законодавству і не порушує права інших осіб. У відповідності до ч.1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом встановлено, що шлюб сторонами було укладено 08.09.2018 року Немирівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 63. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини сторін припинені. Причиною розпаду шлюбу став факт втрати почуття кохання та поваги між подружжям. Сторони спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частина 1 ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, тривалий час вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, таким чином враховуючи ці обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач дійшла до стійкого переконання про необхідність розірвання шлюбу, оскільки судом встановлено, що подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, у зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на зазначене, беручи до уваги, що при зверненні до суду позивачем на користь держави сплачено 1073,60 грн судового збору за позов (а.с.1) тому з врахуванням положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України та п. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме: 536,80 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 536,80 грн. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи. На підтвердження понесених витрат позивача на правову допомогу, позивач надала суду угоду про надання правової допомоги № 2 від 13.03.2023 (а.с.9), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 415 від 14.10.2004 року (а.с.10), та квитанцію № 1 від 13.03.2023. Згідно угоди про надання правової допомоги № 2 від 13.03.2023 (а.с.9), вбачається, що сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання правової допомоги зі складання позовної заяви про розірвання шлюбу між сторонами, а також витрати пов`язані з відрядженням у розмірі 2000,00 грн, що підтверджується копією квитанції № 1 від 13.03.2023. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:\~ 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;\~ ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.\~ У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу представником відповідача заявлено. Останній в обґрунтування клопотання посилається на те, що зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься безліч безкоштовних зразків позовних заяв про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим вважає, що у позивача не було крайньої необхідності для звернення позивача за правовою допомогою. Крім того просить врахувати поведінку позивача, який позов визнав та не вчиняв будь-яких дій, направлених на затягування розгляду справи. Суд зазначає, що гонорар адвоката формується з дотриманням вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» самостійно адвокатом. Правнича допомога є специфічною послугою - складно визначити її універсальну вартість, що пов`язано із індивідуальністю кожної справи. Саме тому, розмір гонорару адвокатів визначається за їх домовленістю із клієнтом. Як адвокат визначає гонорар - виходячи із власних міркувань, при цьому враховується складність справи, досвід, кваліфікація, фінансова можливість клієнта, завантаженість та інші обставини. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої (правової) допомоги. Стаття 59 Конституції України проголошує, що кожен має право на професійну правничу допомогу та кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 131-2 Конституції України встановлено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Посилання відповідача на те, що у позивача не було крайньої необхідності задля звернення до адвоката за правовою допомогою, на думку суду, порушує положення статті 59 Конституції України відповідно до якої, кожен має право на професійну правничу допомогу, що треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, суду, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Згідно з правовою позицією колегії суддів Великої Палати у постанові від 16 листопада 2022 року по справі № 922/1964/21 вбачається, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року (справа № 910/4881/18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідачем подано до суду клопотання у якому ставилось питання про не співмірність витрат на правову допомогу зі складністю справи та наданими адвокатом послугами. Розподіляючи витрати, понесені позивачем [PERSON] на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані стороною позивача є підставою для часткового відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи критерію розумної необхідності та співмірність таких витрат, оскільки фактично адвокатом була складена одна позовна заява про розірвання шлюбу, з приводу консультування позивача в угоді взагалі нічого не зазначено, позов не містить, також підтвердження витрат пов`язаних з відрядження адвоката, матеріали справи також не містять, таким чином сплачений гонорар у розмірі 2000,00 грн. на думку суду не відповідає критерію розумної необхідності та співмірності складності цієї справи та затраченим часом на надання таких послуг. За даних обставин вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у розмірі 1000,00 грн..

Outcome: approved