Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового будинку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Служба у справах дітей Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] . В належному їй будинку крім неї також зареєстрована та проживає невістка [PERSON] та онук [PERSON] . Син [PERSON] також проживає з нею, хоча зареєстрований в с. Космач, в житловому будинку її покійної матері, який він успадкував після її смерті. За час спільного проживання у неї з відповідачкою склалися неприязні стосунки. Основною причиною послужило те, що відповідачка зловживає спиртними напоями і, перебуваючи у нетверезому стані, вчиняє скандали. Протягом останнього часу спільне проживання з відповідачкою стало нестерпним і неможливим, так як вона почала виганяти її, з будинку стали пропадати речі та документи, були випадки, що відповідачка била її і все це відбувається на очах в онука. При цьому відповідачка не займається домашнім господарством, не оплачує комунальні послуги. Також, будучи в нетверезому стані, відповідачка постійно погрожує їй фізичною розправою. Неодноразове звернення в поліцію, притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності та проведені профілактичні бесіди не дали жодного результату. Відповідачка надалі продовжує неправомірно поводити себе, порушувати правила співжиття, зловживати спиртними напоями і вчиняти щодо неї психологічне домашнє насильство. Також відповідачка вже на протязі тривалого часу жодним чином в утриманні житлового будинку та господарських будівель і споруд, їх ремонті, оплаті комунальних послуг, участі не приймає, а навпаки завдає значні матеріальні збитки, здійснюючи пошкодження майна, яке потім не бажає відновлювати, при цьому проявляє агресію до неї, вчиняє фізичне та психологічне насильство. Відповідачка своїми протиправними діями робить неможливим її вільне користування належним їй на праві приватної власності житловим будинком. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідачка відмовляється, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом про виселення відповідачки з належного їй житла без надання іншого житла, оскільки подальше спільне проживання є неможливим. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали. [PERSON] суду пояснила, що відповідачка проживає у її будинку з часу одруження сина, тобто з 2014 року. Вона завжди всіляко намагалася допомагати дітям. Після їхнього одруження поїхала в Польщу на роботу і матеріально допомагала. Приблизно у 2017 році невістка почала випивати і, будучи нетверезою, влаштовувала скандали та сварки, перестала займатися домашнім господарством. Всі витрати по дому та комунальні послуги змушена оплачувати вона самостійно, також постійно змушена повертати борги сина та невістки. З часом така поведінка невістки стала нормою і на жодні заходи впливу вона не реагує. Син має житло і тому у нього є змога разом з сім`єю проживати окремо. Поведінка невістки є нестерпною і надалі така ситуація тривати не може. Вона не має змоги жити повноцінним життям у власному будинку, змушена ночувати у родичів та сусідів. Вже після подання позовної заяви в суд вона звернулася до органу місцевого самоврядування й зняла відповідачів з реєстрації за місцем її проживання. Оскільки відповідачка змінти свою поведінку по відношенню до неї не бажає, просить позов задовольнити. [PERSON] , як відповідачка у справі та законний представник неповнолітнього [PERSON] , в судове засідання не з`явилася повторно, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи. В підготовчому судовому засіданні заявлений позов не визнала та вказала на його безпідставність. В судовому засіданні представник відповідачки заявлений позов не визнав та заперечив щодо його задоволення. Додатково пояснив, що виселення відповідачки разом із малолітньою дитиною буде порушенням перш за все прав дитини і не відповідатиме її інтересам. Побутові конфлікти які періодично виникають між позивачкою та відповідачкою, як свекрухою та невісткою, не є настільки серйозними, щоб слугувати підставою для виселення відповідачки разом із малолітньою дитиною. Відповідачка не забезпечена іншим житлом. Той факт, що колишній чоловік відповідачки має окреме житло, не може гарантувати їй проживання у ньому, хоч і після розірвання шлюбу вони продовжують проживати однією сім`єю. Вказав, що підстав для задоволення позову немає і твердження позивачки про створення відповідачкою нестерпних умов співіснування не відповідають дійсності. Представник третьої особи - служби у справах дітей Дзвиняцької сільської ради в судовому засіданні підтримала наданий висновок щодо доцільності виселення [PERSON] . Додатково пояснила, що дитина за місцем теперішнього проживання є очевидцем постійних скандалів, конфліктів, насильства, що відбувається між матір`ю та бабусею, яка є власником будинковолодіння. За таких обставин середовище проживання дитини, яке склалось на даний час не є сприятливим для його психологічного стану. Хоча шлюб між батьками дитини розірвано, вони продовжують проживати однією сім`єю. [PERSON] забезпечений житлом і має змогу разом із сім`єю проживати окремо, що буде відповідати інтересам дитини. У ситуації, що склалася буде доцільним змінити місце проживання дитини, що дозволить уникнути стресових ситуацій та сприятиме повноцінному розвитку дитини. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки та представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, це право закріплено в Конституції України та в ч. 1 ст. 321 ЦК України. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею домоволодіння на [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5). За вказаною адресою крім позивачки проживають невістка [PERSON] та онук [PERSON] (а.с. 21-22). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №121 від 29 грудня 2022 року син позивачки [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , але фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.47). Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з актом обстеження умов проживання дитини [PERSON] , 2015 року народження №25 від 07 грудня 2022 року дитина проживає в задовільних умовах, які відповідають загальноприйнятим нормам. Батьки розлучені, проте продовжують проживати однією сім`єю та займаються спільно вихованням та доглядом сина, обов`язки щодо дитини виконують в повному обсязі (а.с.40). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317, 319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 383 ЦК України визначає право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] за час проживання у будинку позивачки була притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо позивачки [PERSON] . Також за результатом неодноразових звернень [PERSON] з приводу вчинення домашнього насильства із [PERSON] було проведено профілактичні бесіди про недопущення вчинення аналогічних фактів у майбутньому (а.с.7-13). Факт постійних скандалів, вчинення протиправних дій щодо позивачки зі сторони відповідачки та її чоловіка в судовому засіданні підтвердили свідки. Зокрема, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає із позивачкою по сусідству та є свідком постійних конфліктів та суперечок між позивачкою та відповідачкою. Після одруження син позивачки попав під негативний вплив дружини і тепер вони разом дуже зневажливо ставляться до позивачки. Позивачка неодноразово викликала працівників поліції і була ситуація коли вночі вона ( [PERSON] ) сама йшла вгамовувати відповідачку. Відповідачка конфліктна людина і практично ні з ким не спілкується та веде спосіб життя, який не є гідним для матері та дружини. Аналогічні пояснення надала в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою позивачки. Вона підтвердила, що відповідачка створила нестерпні умови для проживання сестри. Постійні конфлікти, погрози та скандали призводять до того, що позивачка змушена залишати будинок і часто ночує у неї. На виконання ухвали суду від 05 січня 2023 року службою у справах дітей Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області надано висновок щодо доцільності виселення [PERSON] , 2015 року народження з будинку на [ADDRESS] , в якому зазначено, що дитина за місцем теперішнього проживання є очевидцем постійних скандалів, конфліктів, насильства, що відбувається між матір`ю та бабусею, яка є власником будинковолодіння. За таких обставин середовище проживання дитини, яке склалось на даний час не є сприятливим для його психологічного стану. У ситуації, що склалася буде доцільним змінити місце проживання дитини (а.с.64-65). Відповідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, піклувальники, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Це, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Висновком, зробленим у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року в справі №521/18161/15-ц, та пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» констатовано, що застосовуючи положення Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції ( рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом припинення вчинення дій, які порушують право власності, позивачка вказує про, те, що в будинку, який розташований в [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності, проживає відповідачка з чоловіком та сином. У зв`язку з протиправними діями невістки та сина, які виражаються у постійному зловживанні спиртними напоями та вчиненні домашнього насильства в присутності малолітнього сина, позивачка постійно перебуває в стресовій ситуації та позбавлена можливості повноцінно користуватися належним їй житлом. В судовому засіданні достовірно встановлено, що чоловік відповідачки, з яким вона проживає у фактичних шлюбних відносинах, має власне житло, яке розташоване в тому ж населеному пункті. Суд погоджується з доводами позивачки про те, що небажання відповідачки перейти проживати у власне житло пов`язане виключно з її небажанням самостійно нести витрати на придбання продуктів харчування та оплуту комунальних послуг. Разом з тим, систематичне вчинення відповідачкою насильства щодо позивачки (незважаючи на застосовані заходи запобігання цьому з боку державних органів) дає підстави суду прийняти рішення про її виселення й таке втручання, на переконання суду, буде відповідати принципу пропорційності для досягнення балансу інтересів сторін. У позовній заяві позивачка ставить питання про виселення відповідачки з неповнолітнім сином [PERSON] . Слід зазначити, що питання виселення неповнолітньої дитини було предметом розгляду органом опіки та піклування, який висловився, що виселення відповідачки з неповнолітньою дитиною не буде порушувати права дитини, оскільки сім`я має придатне для проживання житлове приміщення, власником якого є один із батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки суд прийшов до переконання про необхідність виселення відповідачки, то, з урахувнням вимог ч.4 ст.29 ЦК України, таке виселення слід провести разом з неповнолітньою дитиною. Згідно з ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Аналізуючи наведені вище норми законодавства та обставини, встановлені у справі, той факт, що відповідачка, не є членом сім`ї позивачки, а належними доказами по справі доведено, що відповідачка постійно вчиняє сварки, робить нестерпним життя позивачки, суд приходить до висновку, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом виселення [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] з житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.116ЖК України,

Outcome: approved