Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-27 00:00:00

Представник позивача Дніпровської міської ради звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 28 грудня 2016 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП 142168262354, виданої Департаментом ДАБІ у Дніпропетровській області, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. внесено запис про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - споруду підприємства торгівлі (торгівельний павільйон) загальною площею 91,3 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 18430733. 16 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. і зареєстрований в реєстрі за №422, на підставі якого [PERSON] набув у власність об`єкт нерухомого майна - споруду підприємства торгівлі (торгівельний павільйон) загальною площею 91,3 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна відбулася на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП 142168262354, виданої Департаментом ДАБІ у Дніпропетровській області. Зазначає, що згідно з даними Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області, відсутні відомості стосовно дозвільних документів щодо будівництва за адресою: [ADDRESS] , а реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року №ДП 142168262354 Департамент не здійснював. Вказує, що оскільки відсутній документ, який встановлює належність [PERSON] на праві власності вказаного нерухомого майна, то і право власності у неї не виникло і тому вона не мала права розпоряджатися вказаним нерухомим майном, і тому [PERSON] повинна повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, у зв`язку з чим просив визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 16 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. і зареєстрований у реєстрі за №422; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] №18430733 від 28 грудня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., а також запис про право власності [PERSON] №19049883 від 16 лютого 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139869812101, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] повернути територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинного збудованої споруди підприємства торгівлі (торговельного павільйону) загальною площею 91,3 кв.м, а також стягнути з відповідачів судові витрати. 26 лютого 2021 року на адресу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищезазначена цивільна справа на підставі постанови Верховного Суду від 20 січня 2021 року, якою касаційна скарга Дніпровської міської ради задоволена частково, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Терещенко Т.П. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження підготовче судове засідання. 24 травня 2021 року представником відповідача [PERSON] до суду було надано письмові пояснення в яких вона зазначила, що позов вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що 16 лютого 2017 року за договором дарування [PERSON] набув право власності на об`єкт нерухомого майна споруду підприємства торгівлі (торгівельний павільйон) за адресою: [ADDRESS] , який використовується за призначенням. На підставі рішення ДМР за №314/34 від 25 липня 2018 року [PERSON] отримано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та замовлено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] по фактичному розміщенню споруди підприємства торгівлі (торгівельний павільйон). 09 квітня 2019 року [PERSON] повідомлено, що Управлінням ДАБК ДМР оформлене та зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт №ДП 06119090489 від 09 квітня 2019 року, а 25 квітня 2019 року Управлінням ДАБК ДМР видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за №ДП 141191151372. Рішенням про державну реєстрацію від 02 листопада 2020 року приватним нотаріусом ДМНО Балтакса І.В. зареєстровано за [PERSON] право власності на нерухоме майно торгівельний павільйон по [ADDRESS] на підставі вищезазначеної декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Крім того, позивачем невизначено жодних передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним. Зазначає, що позивач посилається на відповідь ДАБК у Дніпропетровській області в якій зазначено, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації за №ДП 142168262354 від 31 жовтня 2016 року не видавалась, як на підставу незаконності набуття права власності на спірне нерухоме майно попереднім власником, при цьому відсутні підстави вважати, що зазначена декларація не видавалась лише на підставі такої відповіді. Вказує, що [PERSON] будучи добросовісним набувачем нерухомого майна, правомірно володіючи та користуючись своїм майном в результаті його реконструкції отримав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за №ДП 141191151372, що взагалі нівелює наявність та/або відсутність декларації про готовність об`єкта до експлуатації за №ДП 142168262354 від 31 жовтня 2016 року. Крім того, вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації права власності є похідними від визнання правочину недійсним, а тому не підлягають задоволенню. Зазначає, що на час звернення позивача до суду так і станом на цей час земельна ділянка по [ADDRESS] , перебуває у користуванні [PERSON] на підставі рішення Дніпровської міської ради №314/34 від 25 липня 2018 року, а тому вимоги позивача щодо повернення земельної ділянки на підставі ст. 212 ЗК України є незаконним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2021 року задоволено заяву представника позивача про витребування у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради оригіналу декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП № 142168262354 від 31 жовтня 2016 року та у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. належним чином завіреної копії реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 28 липня 2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника відповідача про витребування у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської\~ради належним чином завірених копій електронних документів, наявних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 30 вересня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про витребування у Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровської області оригіналу декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП № 142168262354 від 31 жовтня 2016 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року про витребування доказів та замінено у резолютивній частині вказаної ухвали юридичну адресу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровської області. 28 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про витребування у Державної інспекції архітектури та містобудування України та Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Дніпропетровській області оригіналу декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП № 142168262354 від 31 жовтня 2016 року. Представником позивача було надано суду заяву про розгляд справи без аудіофіксації, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представником відповідача Ярошенка О.Л. надано суду заяву про розгляд справи за її відсутності без фіксації судового засідання засобами технічної фіксації, позовні вимоги не визнала у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М.О. направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Треті особи - представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна О.В., Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явились, повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі не надали. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі ордеру №18, виданого комітетом міської ради по управлінню майном колишнього смт. Таромське [PERSON] було надано дозвіл на право зайняття місця під розміщення павільйону торгівлі по [ADDRESS] (т. 1 а. с. 72). Також судом встановлено, що висновком №3/5223 від 09 лютого 2004 року [PERSON] погоджено можливість розміщення споруди підприємства торгівлі по [ADDRESS] (колишня назва Дніпропетровськ) (т. 1 а.с.75). Матеріалами справи підтверджено, що 01 березня 2004 року Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів надано висновок №6431.04, яким визначено, що за умови погодження міською радою місця розташування об`єкта, узгодження генерального плану розташування об`єкта і виконання окремих умов, передбачених у цьому висновку, [PERSON] звернутися до Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів для організації виконання землевпорядних робіт зі складання проекту відведення земельної ділянки для розташування споруди підприємства торгівлі (торгівельного павільйону) (т. 1 а. с. 75 -76). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровської міської ради №302/61 від 06 жовтня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано [PERSON] в оренду земельну ділянку по [ADDRESS] (колишня назва Дніпропетровськ) для проектування, улаштування та експлуатації споруди підприємства торгівлі (торгівельний павільйон) (т. 1 а. с. 51-52). Крім того, рішенням Дніпропетровської міської ради №184/45 від 25 грудня 2013 року було внесено зміни до рішення міської ради № 302/61 від 06 жовтня 2010 року, яким було вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] ; зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку за територіальною громадою в особі Дніпропетровської міської ради; затвердити умови передачі земельної ділянки і передати земельну ділянку в оренду [PERSON] строком на три роки для проектування, улаштування та експлуатації споруди підприємства торгівлі (торговельний павільйон) (т. 1 а. с. 54). Також судом встановлено, що 16 травня 2014 року між Дніпропетровською міською радою і [PERSON] було укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. і зареєстрований в реєстрі за №686 (т. 1 а. с. 42-46). Відповідно до п. 1 зазначеного договору Дніпропетровська міська рада надає, а [PERSON] приймає в строкове платне користування земельну ділянку для проектування, улаштування та експлуатації споруд підприємства торгівлі (торговельний павільйон), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 2 вказаного договору, площа земельної ділянки складає 0,0090 га. Пунктом 8 зазначеного договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2014 року визначено, що договір укладено строком на три роки. Матеріалами справи також підтверджено, що 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. право власності на об`єкт нерухомого майна - споруди підприємства торгівлі (торговельний павільйон) загальною площею 91,3 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП № 142168262354, виданої Департаментом ДАБІ у Дніпропетровській області 31 жовтня 2016 року, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 9-11). З матеріалів справи також вбачається, що 16 лютого 2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування споруди підприємства торгівлі (торговельний павільйон) загальною площею 91,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. і зареєстрований в реєстрі за №422, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належне дарувальникові нерухоме майно (т. 1 а. с. 12-13). Згідно з листом Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області вих. №1004-1.14/1775 від 07 вересня 2018 року, документів, що дають право на виконання підготовчих будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів у реєстрі дозвільних документів, дані якого перебувають у відкритому доступі, не зареєстровано. Крім того, реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142168262354 від 31 жовтня 2016 року Департамент не здійснював (т. 1 а. с. 12). Також на вимогу суду Державною інспекцією архітектури та містобудування України 17 березня 2023 року було надано відповідь, що відповідно до відомостей, які містяться в реєстрі будівельної діяльності, за параметром пошуку «реєстраційний номер документа» ДП №142168262354, інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, а також документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, чи змін до них, їх скасування або анулювання станом на дату надання відповіді не виявлено (т. 4 а. с. 90-91). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, яку було надано на підставі договору оренди землі від 16 травня 2014 року, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявними доказами. Судом встановлено, що 08 листопада 2018 року між Дніпровською міською радою і [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору №421 від 23 грудня 2013 року про пайову участь (т.1 а. с. 163-164). З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Дніпровської міської ради №314/34 від 25 липня 2018 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,15 га по [ADDRESS] (т. 1 а. с. 149). Згідно з відомостями, зазначеними у листі №3/15-163 від 01 квітня 2019 року Департаментом по роботі з активами ГоловАПУ Дніпровської міської ради офіційно адреса [ADDRESS] ) жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалася, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна ця адреса, відсутній (т. 1 а. с. 214). Судом встановлено, що 25 квітня 2019 року [PERSON] зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта після реконструкції за №ДП 141191151372 (т. 1 а. с. 189-196). Як вбачається з інформаційної довідки №257819099 від 23 травня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на споруду підприємства торгівлі (торгівельний павільйон), загальною площею 99,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 28 жовтня 2020 року за [PERSON] на підставі договору дарування від 16 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП 14119115372 від 25 квітня 2019 року, виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (т. 3 а. с. 92-93). На виконання ухвали суду Відділом реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було надано відповідь №6/4344, 4346-0.1.-19/1083 від 22 вересня 2021 року, в якій зазначено, що згідно відомостей реєстраційної справи №142168262354 від 31 жовтня 2016 року на торгівельний комплекс за адресою: [ADDRESS] , оригінал декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП №142168262354 від 31 жовтня 2016 року (реєстраційні дії від 30 грудня 2016 року приватного нотаріуса ДМНО Шаулової М.О.) на зберігання не надавався, а також було надано електронні копії документів виготовлених шляхом сканування, що додавались до заяви №20414413 від 28 грудня 2016 року (в тому числі копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП №142168262354 від 31 жовтня 2016 року) (т. 3 а. с. 136). Як вбачається з наданої копії декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, її було зареєстровано Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області в особі Коваль І.В. за №ДП 14268262354 від 31 жовтня 2016 року. Зі змісту зазначеної декларації вбачається, що об`єктом є торгівельний комплекс, що складається з: торгівельного павільйону (літ. А-1), торгівельного павільйону (літ. Б-1), що розташовані за адресою: [ADDRESS] (нова назва [ADDRESS] ); замовник [PERSON] (т. 3 а. с. 137-140). Дніпровська міська рада, відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Згідно із ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Предметом цього спору, зокрема, є вимога про визнання договору дарування недійсним. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 3 ст. 215 та ч. 1 ст. 216 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю. Отже, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц). Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року №910/3372/19. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Частиною третьою статті 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно із ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Тобто, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Умови, підстави та процедура проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09 листопада 2016 року №806). Згідно з п. 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. Абзацом 2 пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів). Відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Відповідно до вимог законодавства станом на дату державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] (28 грудня 2016 року) механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №880) передбачав, що реєстрація - внесення даних до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - реєстр). Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація) (п. п. 2, 3 Порядку). Відповідно до п. 4 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Під час розгляду справи судом було отримано відповідь №6/4344, 4346-0.1.-19/1083 від 22 вересня 2021 року відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було надано разом з наявною у них відсканованою копією декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ДП 142168262354 від 31 жовтня 2016 року, щодо існування якої заперечує позивач. Тобто, вищезазначене свідчить, що державному реєстратору надавалась декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142168262354, яка зареєстрована 31 жовтня 2016 року, що станом на дату реєстрації права власності є документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. З огляду на вищенаведене, у державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. були підстави для проведення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно станом на 16 лютого 2017 року за [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, Дніпровська міська рада на підтвердження заявлених позовних вимог посилається на листи Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, в яких зазначено про відсутність відомостей стосовно дозвільних документів щодо будівництва за адресою: [ADDRESS] , а також про те, що реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року № ДП 1142168262354, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області не здійснював. Але вказане твердження позивача спростовується матеріалами справи, оскільки судом встановлено, що на момент проведення реєстраційних дій у державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. була декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року № ДП 142168262354. Враховуючи вищезазначене у суду відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 16 лютого 2017 року, оскільки на момент його укладення [PERSON] мала зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, а реєстрація за нею права власності відбулась на законних підставах, а згодом на підставі договору дарування право власності на законних підставах перейшло до [PERSON] , а надані суду на вимогу документи спростовують обґрунтування позивача, викладені у позовній заяві. В своїх позовних вимогах позивач просив також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності [PERSON] №18430733 від 28 грудня 2016 року та [PERSON] №19049883 від 16 лютого 2017 року. Положеннями ч.6 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Крім того, судом не було встановлено передбачених законом підстав для визнання договору дарування недійсним та не встановлено незаконності підстав набуття та реєстрації права власності на спірне нерухоме майно [PERSON] . Позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування записів про право власності є похідними від вимоги про визнання недійсним договору дарування, а тому з врахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Дніпра привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд суд зазначає наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що спірний об`єкт нерухомості на час звернення позивача з позовом до суду не відносився до самочинного будівництва, право власності на нього у встановленому законом порядку було зареєстровано за [PERSON] , а згодом право власності перейшло до [PERSON] на підставі договору дарування від 16 лютого 2017 року. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Судом встановлено, що право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 28 жовтня 2020 року за [PERSON] на підставі договору дарування від 16 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., а також декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ДП 14119115372 від 25 квітня 2019 року, виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради. Отже судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на це нерухоме майно у встановленому законом порядку, що не спростовано позивачем. Зобов`язання саме [PERSON] , в цьому випадку в примусовому порядку повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Дніпра, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд, коли вона вже не є власником, фактично означає знесення належного [PERSON] на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №902/889/16, від 21.01.2019 у справі №910/22093/17, від 20.02.2019 у справі №910/9259/17, від 12.06.2019 у справі №916/1986/18. Більше того, суд зазначає, що позовні вимоги про зобов`язання саме відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд, заявлені до неналежного відповідача, оскільки відповідач [PERSON] на день розгляду справи не є власником чи користувачем (як в розумінні титульного власника так і в якості фактичного володільця) нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Також позивачем заявлено позовні вимоги про повернення земельної ділянки привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, а саме: споруду підприємства торгівлі (торгівельний павільйон), А-1 споруда підприємства торгівлі (торгівельний павільйон), а ганок, а1 ганок, а2 ганок, І вимощення, загальна площа 91,3 кв.м, в той час, як за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна споруду підприємства торгівлі (торгівельний павільйон), А-1 споруда підприємства торгівлі (торгівельний павільйон), а-1 прибудову, а ганок, а1 ганок, а2 ганок, І вимощення, загальна площа 99,5кв.м. Тобто, вбачається, що характеристики нерухомого об`єкту за адресою: [ADDRESS] , не відповідають даним нерухомого об`єкта, зазначеного позивачем. З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, з підстав наведених у мотивувальній частині рішення. За змістом статті 141\~ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed