Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

[PERSON] 26.01.2017 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину майна, а саме: - приміщення 1т, заг.пл. 53,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] ; - стояночного місця [NUMBER], заг.пл. 14,3 кв.м. та стояночного місця [NUMBER], заг.пл.16,1 кв.м., за адресою [ADDRESS] ; - житлового будинку з допоміжними спорудами [ADDRESS] ; - квартири [ADDRESS] , заг.пл. 115,2 кв.м., за адресою [ADDRESS] ; -легкового комбі-в Volkswagen Golf, державний номер [NUMBER] , технічний паспорт [NUMBER] ; -легкового універсала Land Rover RangeRov.Sport, державний номер [NUMBER] , технічний паспорт [NUMBER] ; - грошових коштів, що знаходяться на рахунках та банківських ячейках в ПАТ КБ «Приватбанк», ПАТ «ПУМБ», ПАТ «Діамант», АТ «Піреус Банк МКБ», ПАТ «Марфін банк», АТ «Прокредит Банк», АТ «Банк Фінанси та Кредит». Київська філія ПАТ «Промислово-фінансовий банк». В обґрунтування позову вказала, що 19.06.2010 року між сторонами зареєстровано шлюб, від якого [INFO] у них народився син [PERSON] , та [INFO] народилася донька [PERSON] . Шлюб між ними було розірвано рішенням Селидівського районного суду м. Донецьк від 07.09.2017 року, яке набрало чинності на підставі ухвали Донецького апеляційного суду від 23.11.2017 року. Вказувала, що у період перебування їх у шлюбі ними було придбано спільне майно, яке підлягає поділу у загальному порядку в рівних частках, оскільки ними в досудовому порядку не було досягнуто домовленості щодо поділу майна. Тому звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 20.02.2017 року по справі було відкрито провадження. На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року № 4049/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - Сребняк І.А. здійснено повторний авторозподіл справи. У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 29.01.2019 року. Ухвалою суду від 19.02.2019 року справу прийнято до провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 22.04.2019 року. У підготовчому засіданні 22.04.2019 року з`явився представник [PERSON] - адвокат Мастістий І.А., який надав суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору, визнання майна особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 22.04.2019 року вказану зустрічну позовну заяву було залишено без руху та надано [PERSON] строк для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків. 17.05.2019 року до суду надійшло клопотання [PERSON] , в якому просив прийняти зустрічний позов до розгляду, обґрунтоване тим, що ними сплачено максимальний судовий збір в розумінні п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір». Ухвалою суду від 12 липня 2019 року зустрічний позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору, визнання майна особистою приватною власністю з урахуванням збільшень від 12.07.2019 року було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 29.07.2019 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] .. Підготовче засідання відкладено на 13.09.2019 року. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначив, що їх шлюбні відносини із [PERSON] припинились ще з 2015 року, вони проживали окремо та спільного господарства не вели. [PERSON] 23.07.2015 року була взята на облік як переміщена з тимчасово окупованих територій України (довідка №5105005398). До укладення шлюбу із [PERSON] , він на підставі договорів інвестування від 10.09.2008 року, укладених із ТОВ «ГАЛИ», придбав майнові права на приміщення 1т в [ADDRESS] та стояночні місця [NUMBER] та [ADDRESS] за вказаною адресою (права власності зареєстровано 01.08.2015 року). У період шлюбу, за час спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , на праві спільної сумісної власності було придбано інше майно, а саме: -квартира, загальною площею 215.2 кв.м., [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування №7397, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрованого за № 7397 від 17.12.2014 року; -житловий будинок із допоміжними спорудами [ADDRESS] , загальною площею № 194,6 кв.м., зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 09.07.2014 року; -житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 249.9 кв.м. в [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10.04.2014 року №20314484; -48/1000 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку « [INFO] », розташованого в Харківській області в Ізюмському р-ні на території Червонооскільської сільради, які зареєстровані за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2378 від 20.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сіренко Т.М.; -два житлових будинки із надвірними спорудами, заг.пл.120,5 кв.м., в [ADDRESS] , по [ADDRESS] , які зареєстровані за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 20.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Сліпченко Н.В.; -автомобіль LAND ROVER RANGE ROVER SPORT 2012 року випуску держ. № [NUMBER] ; -вклад в АТ «Приватбанк». Вказував, що [PERSON] протягом всього часу спільного проживання ніде не працювала та доглядала за дітьми після їх народження; саме він весь час забезпечував всю родину. Посилався на те, що квартира, загальною площею 215.2 кв.м., [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] , не є особистою приватною власністю останньої, оскільки договір дарування №7397, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований за № 7397 від 17.12.2014 року, є удаваним та приховує за собою відплатний договір купівлі-продажу. Посилався на те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, про що свідчать нотаріально посвідчені договори займу №7398 на суму вартості подарованої квартири та іпотеки р.№7400, укладені [PERSON] та продавцем спірно квартири, посвідчені нотаріусом у день дарування вказаної квартири, одразу після укладення договору дарування. Вказував, що таким чином вони приховали відплатність правочину щодо квартири. Вважає, що на вказану квартиру має розповсюджуватись режим спільної сумісної власності подружжя та остання підлягає поділу в загальному порядку. На правові підстави даної вимоги посилався на положення ст.ст.203, 215, 235-236. Із приводу майна, а саме приміщення [ADDRESS] та стоян очних місць [NUMBER] та [NUMBER] за вказаною адресою, вказував, що право власності було зареєстровано 01.08.2015 року, проте фактично було придбано за особисті кошти [PERSON] ще до укладення шлюбу з [PERSON] , на підставі договорів інвестування від 10.09.2008 року, укладених із ТОВ «ГАЛИ». Отже, зважаючи на час придбання даного майна, вважає його своєю особистою приватною власністю. Із приводу грошових коштів на рахунках банків, [PERSON] стверджував, що оскільки фактично шлюбні відносини між ними було припинено з 2015 року, то вважає, що дані кошти дотепер (тобто за період із липня 2015 року до 23.11.2017 року) є його особистою приватною власністю. Із приводу іншого майна, вважає, що останнє підлягає поділу на загальних підставах. Ухвалою суду, повний текст якої складено 19.09.2019 року, було розглянуто та задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом про витребування доказів. У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 22.10.2019 року. До суду 11.10.2019 року надійшли витребувані документи від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А.. У підготовчому засіданні 22.10.2019 року був присутній представника [PERSON] - [PERSON] , який підтримав заявлене ним раніше (у судовому засіданні 12.07.2019 року) клопотання про призначення експертизи (т.1, а.с.164-166) та просив задовольнити. Ухвалою суду від 22.10.2019 року було частково задоволено клопотання представника відповідача - [PERSON] та призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. До суду 11.02.2020 року матеріали цивільної справи були повернуті разом із листом директора ОНДІСЕ про залишення ухвали суду від 22.10.2019 року без виконання через несплату вартості проведення експертизи. Ухвалою суду від 25.02.2020 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 13.04.2020 року. Розгляд справи через неявку сторін 13.04.2020 року, 15.06.2020 року було відкладено. У підготовчому засіданні 17.06.2020 року суд протокольно залучив до участі в справі співвідповідачку за зустрічним позовом - [PERSON] . Також зобов`язав сторони надати суду копії правовстановлюючих та технічних документів щодо об`єктів дослідження. Розгляд справи було відкладено на 17.07.2020 року. У підготовчому засіданні 17.07.2020 року були присутні представник позивача - Нестеренко Н.В. та представник відповідача - [PERSON] .. Представником відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] 17.07.2020 року подано до суду клопотання про витребування доказів по справі. Вказане клопотання представник відповідача за зустрічним позовом підтримав та просив задовольнити. Також, за клопотанням представника позивача суд протокольно приєднав до матеріалів справи копії правовстановлюючих документів та технічної документації щодо наступних об`єктів нерухомості: - квартири [ADDRESS] ; - житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] ; - на 48/1000 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку « [INFO] », розташованого в Харківський області в Ізюмському р-ні на території Червонооскільської сільради. Ухвалою суду від 21.07.2020 року витребувано зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) копії матеріалів реєстраційних справ у паперовій та електронній формі щодо наступних об`єктів - два житлових будинків із надвірними спорудами, заг.пл.120,5 кв.м, у [ADDRESS] / по [ADDRESS] ; - житловий будинок із допоміжними спорудами [ADDRESS] . Крім того, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 17.07.2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заяву про зміну предмета зустрічного позову залишено без розгляду. Розгляд справи був відкладений на 14.09.2020 року з метою вирішення питання про витребування доказів. 10.08.2020 року представником [PERSON] - [PERSON] ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 17.07.2020 року оскаржено. 01.09.2020 року на виконання ухвали суду від 21.07.2020 року Східним міжрегіональним управління Міністерства юстиції (м.Харків) було надано копії матеріалів реєстраційних справ у паперовій та електронній формі на об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] та по [ADDRESS] (а.с.109-157. т.7). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.12.2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] в інтересах [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси по зазначеній справі відмовлено. 29.12.2020 року справу №522/1677/17 повернуто до Приморського районного суду м.Одеси та призначено до розгляду на 26.02.2021 року. У підготовче засідання призначене на 26.02.2021 року з`явилися представник позивача - Нестеренко Н.В. та представник відповідача - [PERSON] , зазначили, що ними надані всі докази по справі, проти закриття підготовчого засідання не заперечували. При цьому адвокат Мастістий І.А. зазначив, що не вбачає необхідності в призначені судової експертизи. У підготовче засідання [PERSON] не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою суду від 26.02.2021 року підготовче засідання було закрито, справу було призначено до судового розгляду по суті на 11.05.2021 року. Ухвалою від 17.05.2021 року прийнято відмову представника [PERSON] адвоката Нестеренко Н.В. від частини позовних вимог, пред`явленого до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в частині вимог про поділ автомобіля LАND ROVER RANGE ROVER SPORT, 2012 року випуску, закрито. Прийнято відмову представника [PERSON] адвоката Мастістого І.А. від частини позовних вимог, пред`явленого до [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору, визнання майна особистою приватною власністю. Провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору, визнання майна особистою приватною власністю, в частині вимог про поділ автомобіля LАND ROVER RANGE ROVER SPORT, 2012 року випуску, , та 48/1000 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку «[INFO]», розташованого в Харківській області в Ізюмскому р-ні на території Червонооскільської сільської ради, закрито. Таким чином, внаслідок уточнення позовних вимог сторонами, та часткової відмови від позову, на розгляду суду перебувають наступні вимоги сторін: Вимоги [PERSON] за первісним позовом (а.с.223-228, т.3): 1.Здійснити поділ спільного майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину наступного майна: 1.1.Приміщення 1т площею 53.3. кв.м., розташоване в [ADDRESS] ; 1.2.Стояночне місце № 62 загальною площею 16.1. кв.м., розташоване в [ADDRESS] 1.3.стояночне місце № [NUMBER] загальною площею 14.3. кв.м., розташоване в [ADDRESS] у буд. № 6/3 1.4.житловий будинок із допоміжними спорудами [ADDRESS] , загальною площею № 194,6 кв.м. 1.5.квартира [ADDRESS] загальною площею 115,2 кв.м. 1.6.грошові кошти в розмірі 400 780,00 грн., що дорівнює вартості легкового автомобіля Volkswagen Golf 2013 року випуску [NUMBER] шляхом стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] 200 390,00 грн., що дорівнює 1/2 частини зазначених коштів. 1.7.Грошові кошти на банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] , а саме: В ПАТ «КБ ПриватБанк» 1.8.р/р № [NUMBER] в розмірі 106 227,95; 1.9.р/р № [NUMBER] в розмірі 59 261,14; 1.10.р/р № [NUMBER] в розмірі 805 575,25 грн.; 1.11.р/р № [NUMBER] в розмірі 187 395, 28 грн. 1.12.р/р № [NUMBER] в розмірі 258 887, 23 грн. 1.13.р/р № [NUMBER] в розмірі 60 003, 27 грн.; 1.14.р/р № [NUMBER] в розмірі 249 773,91 грн.; 1.15.р/р № [NUMBER] в розмірі 20 738 782,82 грн.; 1.16.р/р № [NUMBER] в розмірі 12 139,00 грн.; 1.17.р/р № [NUMBER] в розмірі 87 378,68 грн.; 1.18.р/р № [NUMBER] в розмірі 19 583 965, 61 грн.; 1.19.р/р № [NUMBER] в розмірі 317 917, 32 грн.; 1.20.р/р № [NUMBER] в розмірі 249 773,91 грн.; 1.21.в ПАТ «ПУМБ» 1.22.р/р № [NUMBER] - в розмірі 64 293, 49 грн.; 1.23.р/р № [NUMBER] - в розмірі 94229,07 євро; в ПАТ «МТБ Банк» 1.24.р/р № [NUMBER] - в розмірі 400 004,39 грн. 1.25.р/р № [NUMBER] в розмірі 28794.9 грн. АТ «Прокредит Банк» 1.26.р/р № [NUMBER] - в розмірі 304773,22 грн. 1.27.р/р № [NUMBER] - в розмірі 250 000,00 грн.. Разом на загальну суму 46 478 735,59 грн., в тому числі 94 229,07 євро, що відповідно до курсу НБУ дорівнює 2 713 797, 22 грн. шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 23 239 367,80 грн., яка дорівнює 1/2 частини від цієї суми. Вимоги [PERSON] за зустрічним позовом (а.с.202-209, т.3): 1.Визнати особистою приватною власністю [PERSON] наступне нерухоме майно: 1.1.Стояночне місце № 62 загальною площею 16.1. кв.м., розташоване в [ADDRESS] , 1.2.стояночне місце № [NUMBER] загальною площею 14.3. кв.м., розташоване в [ADDRESS] , 1.3.приміщення 1т площею 53.3. кв. м., розташоване в [ADDRESS] ; 1.4.Грошові кошти, що обліковувались у період з 01.01.2015 року по 23.11.2017 року на наступних банківських рахунках: 1.4.1.Рахунок в АТ «ПроКредит Банк» № [NUMBER] 1.4.2 .Рахунок в АТ «ПроКредит Банк» № [NUMBER] 1.4.3 .Рахунок в ПАТ «ПУМБ» № [NUMBER] 1.4.4 .Рахунок в ПАТ «ПУМБ» № [NUMBER] 1.4.5 .Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 04.02.2015 SAMDNWFD0070476534701 (DE12) 1.4.6.Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 04.02.2015 SAMDNWFD0070476524400 (KOK1) 1.4.7.Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 22.05.2015 SAMDNWFD0070633744901 (DE12) 1.4.8.Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.9 .Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.10 .Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.11 .Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.12 .Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.13 .Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.14 .Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.15 .Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.16 .Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.17 .Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 1.4.18 .Рахунок в ПАТ «Марфінбанк» № [NUMBER] 1.4.19 .Рахунок в ПАТ «Марфінбанк» № [NUMBER] 1.4.20 .Рахунок в ПАТ «Марфінбанк» № [NUMBER] 2 .Визнати удаваним договір дарування квартири загальною площею 215.2 кв.м. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований за № 7397 від 17.12.2014 року. 3.Визнати квартиру загальною площею 215.2 кв.м. [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . 4.Поділити спільне майно подружжя наступним чином: 4.1.визнати та зареєструвати за [PERSON] право власності на наступне нерухоме майно: 4.1.1.житловий будинок із допоміжними спорудами [ADDRESS] , загальною площею № 194,6 кв.м.; 4.1.2.Житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 249.9 кв.м. в [ADDRESS] ; 4.2.Визнати за [PERSON] право власності на: 4.2.1. квартиру загальною площею 215.2 кв.м. [ADDRESS] ; 4.3.Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини наступного майна: 4.3.1.48/1000 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку «[INFO]», розташованого в Харківській області в Ізюмскому р-ні на території Червонооскільської сільс.ради; 4.3.2.Двох житлових будинків з надвірними спорудами загальною площею 120.5 кв.м., в [ADDRESS] ; 4.3.3.Вкладу на ім`я [PERSON] , відкритому в АТ «ПриватБанк»; 4.4.Визнати за [PERSON] право власності по 1/2 частини наступного майна: 4.4.1.48/1000 часток комплексу будівель та споруд бази відпочинку «[INFO]», розташованого в Харківській області в Ізюмскому р-ні на території Червонооскільської сільс.ради; 4.4.2.Двох житлових будинків з надвірними спорудами загальною площею 120.5 кв.м., в [ADDRESS] ; 4.4.3.Вкладу на ім`я [PERSON] , відкритому в АТ «ПриватБанк»; 4.4.4.Автомобіля LAND ROVER RANGE ROVER SPORT 2012 року випуску держ. № [NUMBER] . Сторони надали відзиви на позовну заяву та зустрічну позовну заяву, в яких заперечували проти задоволення позовних заяв одне одного, наполягали на поділі майна у спосіб, визначений кожною зі сторін у своєму позові. Також ухвалою суду від 17.05.2021 року витребувано з Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) копію актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована у [ADDRESS] . З Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 08.06.2021 року на адресу суду надійшла копія актового запису про смерть №2915 від 16.03.2018 року на [PERSON] , [INFO] . Розгляд справи відкладено на 07.07.2021 року. У судове засідання призначене на 07.07.2021 року з`явився представник [PERSON] - адвокат Мастістий І.А., заявив клопотання про витребування з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса копію матеріалів спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , з метою визначення можливого кола спадкоємців. У судове засідання з`явився представник [PERSON] - Нестеренко Н.В. , не заперечувала проти витребування з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса копію матеріалів спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 07.09.2021 року. Ухвалою суду від 08.07.2021 року витребувано з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса інформацію, чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] , померлої [INFO] , а у разі заведення спадкової справи, надати суду належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні 07.09.2021 року були присутні представник позивача - Нестеренко Н.В. та представник відповідача - [PERSON] , які просили повторно направити до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеси ухвалу суду від 08.07.2021 року про витребування. У зв`язку з невиконанням ухвали суду від 08.07.2021 року про витребування, по справі оголошено перерву до 22.09.2021 року. 20.09.2021 року з Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса на адресу суду надійшов лист, в якому зазначено, що спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] , заведена приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А. та приватним нотаріусом ОМНО Таранською А.М. У зв`язку з отриманням інформації про смерть співвідповідача за зустрічним позовом [PERSON] , ухвалою від 23.09.2021 року судом витребувані належним чином завірені копії спадкових справ до майна померлої [PERSON] . Після отримання інформації про спадкоємців померлої [PERSON] , судом здійснено заміну відповідача [PERSON] за зустрічним позовом її правонаступниками [PERSON] , [PERSON] .. Розгляд справи був відкладений на 08.12.2021 року для належного сповіщення залучених співвідповідачів. Розгляд справи (10.03.2022 року, 27.04.2022 року, 08.06.2022 року, 17.08.2022 року, 15.09.2022 року 02.11.2022 року, 20.12.2022 року, 31.01.2023 року) неодноразово відкладався. У судове засідання 14.03.2023 року сторони та їх представники не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника [PERSON] - адв. [PERSON] 14.03.2023 року до суду надійшла заява, згідно якої просила відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що вона захворіла. Між тим, відповідних доказів щодо поважності причин неявки представник позивача до суду не надала. Від представника [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла заява, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності, заперечував проти задоволення клопотання представника позивача щодо відкладення розгляду справи за його необґрунтованості. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] поважність причин неявки не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч.2 вказаної статті, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; Таким чином, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи із вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи (провадження у справі відкрито ще 20.02.2017 року), баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи (зважаючи на те, що представник відповідача заперечував щодо відкладення розгляду справи), освідомленість представників сторін та інших учасників справи про розгляд справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника позивача щодо відкладення розгляду справи, зважаючи, що причини поважної неявки не підтвердженні належним чином, тривалість розгляду справи та вважає можливим справу розглянути за відсутності учасників, сповіщених належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення 23.03.2023 року. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення представників сторін, суд встановив наступні фактичні обставини справи: 19 червня 2010 року між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів19.06.2010 року зроблено актовий запис № 457 та Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Донецькій області видане свідоцтво Серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] з 23 липня 2015 року мешкає в м. Одеса, що підтверджується довідкою від 23.07.2015 року за №5105005398 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, [PERSON] також в місті Одеса, проте мешкають за різними адресами. Відповідач [PERSON] був зареєстрований та мешкав за наступними адресами: [ADDRESS] та в [ADDRESS] , що вбачається з договору оренди квартири. Згідно матеріалів справи, 02 листопада 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 серпня 2017 року (справа №242/4979/16-ц) позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено, шлюб розірвано, при цьому, в судовому засіданні встановлено, що сторони припинили шлюбні стосунки, не мають наміру поновити сімейні відносини, між ними склалися такі стосунки, при яких подальше спільне життя неможливе. Вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін згідно ухвали апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2017 року та постанови Верховного суду від 20 червня 2018 року (а.с.42-47, т.3). Таким чином, судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини були припинені між сторонами що найменше 02.11.2016 року, що не було спростовано відповідними доказами стороною позивача за первісним позовом. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. У статті ст. 60 Сімейного Кодексу України зазначено ,що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК, ст.60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч.4 ст.368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст.175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст.89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч.2 ст.8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч.2 ст.382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст.74 СК). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст.61 Сімейного Кодексу України). Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Статтею 60 Сімейного Кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України) . Відповідно до ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.( ст. 70 Сімейного Кодексу України). Аналогічні положення викладені у ч.2 ст.372 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 71 Сімейного Кодексу України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із приводу вимог сторін щодо розподілу між ними нерухомого майна суд приходить до наступного. Згідно матеріалів справи, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.03.2017 року (т.3, а.с.24-26), за [PERSON] зареєстровано право власності зокрема на наступне нерухоме майно: - нежитлове приміщення 1т, заг.пл.53,3 кв.м., розташоване в [ADDRESS] (на підставі свідоцтва про право власності серії та номер [NUMBER] , виданого 06.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області); - стояночне місце № [NUMBER] , заг.пл.16.1. кв.м., розташоване в [ADDRESS] (на підставі свідоцтва про право власності серії та номер [NUMBER] , виданого 25.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області); - стояночне місце № [NUMBER] , заг.пл.14.3. кв.м., розташоване в [ADDRESS] (на підставі свідоцтва про право власності серії та номер [NUMBER] , виданого 06.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області); - житловий будинок із допоміжними спорудами, заг.пл.194,6 кв.м., житл.пл. 122,2 кв.м., розташоване в [ADDRESS] (на підставі свідоцтва про право власності серії та номер [NUMBER] , виданого 09.07.2014 року державним реєстратором Скляренко О.М.); - квартира, заг.пл.115,2 кв.м., житл.пл.60,9 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] (на підставі договору дарування № 1669 від 14.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Малихіною М.М.). Згідно матеріалів справи, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.03.2017 року (т.3, а.с.27-29), за [PERSON] зареєстровано право власності зокрема на наступне нерухоме майно: - 12/100 часток двох житлових будинків із надвірними побудовами, заг.пл.120,5 кв.м., житл.пл.62,7 кв.м. (на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 20.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Сліпченко Н.В.). - житловий будинок з надвірними спорудами, заг.пл. 249.9 кв.м., житл.пл.135,9 кв.м., розташований у [ADDRESS] (на підставі свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 10.04.2014 року державним реєстратором Кондаковою С.М.); - квартира, заг.пл.215.2 кв.м., житл.пл.215,2 кв.м., розташована за адресою [ADDRESS] (на підставі договору дарування серії та номер 7397, виданого 17.12.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.); Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Із матеріалів реєстраційних справ, судом встановлено, що право власності на нежитлове приміщення 1т; стояночне місце № [NUMBER] та № [NUMBER] по [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] у серпні 2015 року, проте майнові права на вказане приміщення та стояночні місця були набуті [PERSON] на підставі договорів інвестування, укладених з ТОВ «ГАЛИ» від 10 вересня 2008 року (а.с.281-286, т.5), від 28.04.2009 року (а.с.30-41, т.6), від 30.04.2009 року (а.с.104-117,т.6), тобто до укладення шлюбу з [PERSON] ( [INFO] ), а тому в цій частині підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання спірних приміщень об`єктами особистої приватної власності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом встановлено, що спірна квартира, заг.пл. 115,2 кв.м., житл.пл. 60,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування № 1669 від 14.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Малихіною М.М., а отже також є особистою приватною власністю відповідача, яка не підлягає поділу. Вимог про визнання недійсним вказаного договору [PERSON] не пред`являла. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання удаваним договору дарування квартири, заг.пл.215.2 кв.м. [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрованого за № 7397 від 17.12.2014 року, про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та її поділ, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Згідно з ч.2-3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин учинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України). Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 06 жовтня 2022 року по справі №349/670/20, від 22 лютого 2023 року у справі № 755/912/21. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилаючись на удаваність оспорюваного договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрованого за № 7397 від 17.12.2014 року, [PERSON] вказав, що останній укладено з метою приховати договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. При цьому насправді квартира була придбана подружжям за спільні грошові кошти на підставі відплатних договорів, а саме нотаріально посвідченого договору займу та договору іпотеки, укладених 17.12.2014 року [PERSON] з продавцем спірної квартири та посвідчені нотаріусом в день дарування спірної квартири. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, Верховного Суду у постанові від 11 січня 2022 року у справі № 522/19663/17. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю між сторонами договору або покупцем та іншою особою. Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно. Таким чином, пред`являючи позов про визнання договору дарування удаваним з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивач мав довести, що сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно. Разом із тим, [PERSON] не доведено отримання дарувальником [PERSON] грошових коштів від подружжя саме в якості плати за передання у власність спірної квартири. Так, згідно матеріалів справи, 17.12.2014 року між [PERSON] (обдарована) та [PERSON] (дарувальником) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , за р/н 7397, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. (а.с.227-228, т.6) дарунок було оцінено сторонами у розмірі 1 736 400 грн.. Згідно п.6 вказаного договору, сторони засвідчили, що договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним наміром створити для себе юридичні наслідки. Також, дійсно, того ж дня, 17.12.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.36, т.4), згідно якого [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 2 730 000 грн., в еквіваленті 130 000 дол. США, зі строком повернення 30.12.2016 року. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним номером 7398. Також у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 17.12.2014 року, між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки від 17.12.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним номером 7399 (а.с.224-231, т.6), згідно якого [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно заяви [PERSON] від 01.09.2015 року (а.с.253, т.6), [PERSON] виконала свої зобов`язання за договором позики р/н 7398 від 17.12.2014 року та відсутні до неї майнові та немайнові претензії. Між тим, будь-яких достеменних доказів із приводу того, що кошти за позикою були використанні [PERSON] на придбання спірної квартири замість отримання її в дарунок із боку відповідача за первісним позовом до суду не надано. Суд вбачає, що кошти за позикою були повернуті [PERSON] лише 01.09.2015 року, тобто майже через рік після укладення між сторонами відповідного договору дарування, що не свідчить про відплатність правочину дарування на момент його укладання. Отже, установивши, що [PERSON] не довів, що сторони оспорюваного договору дарування спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді цим правочином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у частині визнання удаваним договору дарування слід відмовити. Оскільки вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю та про поділ квартири, що була предметом оспорюваного договору дарування, є похідними від цієї вимоги, тому у їх задоволенні також належить відмовити. Щодо вимог [PERSON] про стягнення 1/2 вартості легкового автомобіля Volkswagen Golf 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , суд доходить з наступного. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Між тим, матеріали справи не містять відомостей про час придбання спірного автомобіля. Матеріали справи містять лише відомості, що спірний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] та 30.03.2017 року в ТСЦ №8043 РСЦ МВС в м. Києві на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №8043/2017/394076 від 30.03.2017 року, автомобіль Volkswagen Golf 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , був перереєстрований на [PERSON] (а.с.187-188, т.3). Відповідних доказів щодо придбання даного автомобіля за рахунок спільних коштів та у час перебування у шлюбі з боку [PERSON] до суду не надано, з огляду на встановлені судом обставини щодо фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами після 02 листопада 2016 року у суду відсутні підстави вважати, що спірний автомобіль був відчужений у час перебування сторін в шлюбних відносинах та є об`єктом спільної сумісної власності. А отже і підстав для стягнення 1/2 його вартості на користь [PERSON] суд не вбачає, тому в цій частині позову відмовляє. Щодо вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ грошових коштів, на банківських рахунках слід виходити з наступного. Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 233/4751/20 зазначено, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] має наступні рахунки, відкриті в банківських установах: Рахунок в АТ «ПроКредит Банк» № [NUMBER] ; Рахунок в АТ «ПроКредит Банк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ «ПУМБ» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ «ПУМБ» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 04.02.2015 SAMDNWFD0070476534701 (DE12); Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 04.02.2015 SAMDNWFD0070476524400 (KOK1); Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] 22.05.2015 SAMDNWFD0070633744901 (DE12); Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Банківська карта в ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ «Марфінбанк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ «Марфінбанк» № [NUMBER] ; Рахунок в ПАТ «Марфінбанк» № [NUMBER] . Згідно листа ПАТ «ПроКредит Банк» від 05.12.2017 року (а.с.182, т.1), у період з 01.01.2017 року по 25.10.2017 року по рахунку № [NUMBER] рух коштів не відбувався; по рахунку № [NUMBER] відображено лише рух коштів за вказаний період. Окрім того, суд погоджується з доводами представника відповідача, викладених у відзиві від 07.08.2019 року (а.с.231-233, т.3), та вбачає, що кошти на дані рахунку були зараховані 08.06.2016 року, вже фактично після припинення між сторонами шлюбних відносин. Зазначене підтверджується відповідною заявою про приєднання/про підтвердження до Генерального договору від 08.06.2016 року, копією додаткової угоди до генерального договору від 08.06.2016 року та випискою по рахунку (а.с.140-142, т.2, а.с.67-70, т.3). Також виписку по рахункам № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я відповідача в ПАТ «ПУМБ» було надано до суду 05.12.2017 року (а.с.185-187, т.1, а.с.125, т.2, а.с.63-65, т.3), згідно на яких на рахунку відповідача обліковуються кошти у розмірі 2410,52 дол. США та 3013,18 евро. У свою чергу, в позові [PERSON] , заявляє щодо наявності на даних рахунках зовсім інших сум, а саме 94 229,07 евро та 64 293,49 грн., при цьому не зрозуміло з чого виходила сторона позивача, визначаючи таку суму. Також із виписки не вбачається відомості щодо дати зарахування коштів на рахунки. Згідно листа ПАТ «МТБ Банк», який є правонаступником ПАТ «Марфін Банк», від 16.05.2018 року (а.с.215-219, т.3) на ім`я [PERSON] було відкрито рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] , суд вбачає, що кошти на дані рахунки були зараховані 12.06.2016 року та 17.06.2016 року, тобто після припинення шлюбних відносин. Із приводу коштів, які знаходиться на рахунках [PERSON] , відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк», то суд погоджується з доводами представника відповідача за первісним позовом із приводу того, що сторона позивача враховує лише обсяг надходжень без урахування затрат по даним рахункам, а отже суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачкою до стягнення сум коштів. Окрім того, грошові кошти на депозитний рахунок № [NUMBER] та № [NUMBER] були зараховані вже після припинення між сторонами шлюбних відносин. Суд зазначає, що з позовних вимог про поділ грошових коштів на рахунках відкритих на ім`я [PERSON] вбачається, що [PERSON] фактично просить поділити не наявні на момент розгляду справи на відповідних рахунках грошові кошти, а суми всіх транзакцій, які проводились по відповідним рахунках за увесь час, за який надані виписки по ним, незалежно від того, набуті вони під час шлюбу, або після фактичного припинення шлюбних відносин, та незалежно від часу та мети їх витрачання, що саме по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.60, 69-72 СК України, статті 372 Цивільного кодексу України, поділу підлягає спільне сумісне майно, набуте подружжям під час шлюбу та наявне у подружжя, або у третіх осіб на час розгляду справи. При цьому, ч. 6 ст. 57 СК України, передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Крім того, судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено щонайменше з 02 листопада 2016 року - з моменту звернення [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу, оскільки судом встановлено, що сторони на цей момент вже проживали окремо та спільного господарства не вели, що також було встановлено рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 серпня 2017 року у справі № 242/4979/16-ц. Таким чином, грошові кошти, які надійшли на рахунки [PERSON] після 02 листопада 2016 року є його особистою приватною власністю та не могли підлягати поділу. Суд також констатує, що позовна заява не містить доводів та обґрунтувань фактів можливого витрачання [PERSON] спільних грошових коштів без її згоди, або не в інтересах сім`ї, а судом з наявних у справі матеріалів таких фактів не встановлено. При цьому, з досліджених судом виписок з банківських рахунків вбачається, що на них відсутні грошові кошти, набуті [PERSON] за час перебування у шлюбних відносинах із [PERSON] .. Тому, за наведених обставин, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] в цій частині. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання особистою приватною власністю грошових коштів, які обліковувались на банківських рахунках, відкритих на його ім`я. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45) Суд вважає, що вимога про визнання особистою приватною власністю грошових коштів, що обліковувались у період з 01.01.2015 року по 23.11.2017 року на банківських рахунках не є належним способом захисту, оскільки спірні грошові кошти на момент розгляду справи не перебувають на рахунках [PERSON] , а обставина набуття цих коштів у період шлюбу, або поза ним має значення для вирішення питання про поділ наявного спірного майна, або вирішення питання про стягнення грошових коштів за майно, відчужене без згоди одного з подружжя, або витрачання його не в інтересах сім`ї. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] 1/2 вартості депозиту, оформленого в АТ «ПриватБанк», суд виходить з наступного. З відповіді АТ «ПриватБанк» та доданої до нього виписки вбачається, що депозит був оформлений 31.01.2016 року та знятий [PERSON] 01.02.2017 року. Отже, станом на момент звернення до суду з відповідними вимогами, спірний депозит був припинений. Доводів про розпорядження спірними коштами без згоди [PERSON] ним не заявлено та відповідних вимог про стягнення половини грошових коштів, витрачених без його згоди до суду не пред`явлено. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість поділу між сторонами наступного нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю: -житловий будинок із допоміжними спорудами [ADDRESS] , загальною площею № 194,6 кв.м.. -житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 249.9 кв.м. в [ADDRESS] ; -12/100 двох житлових будинків із надвірними спорудами загальною площею 120.5 кв.м., в [ADDRESS] ; Доказів того, що [PERSON] на праві власності належить повністю два житлові будинки із надвірними спорудами загальною площею 120.5 кв.м., в [ADDRESS] , сторонами не надано, а з матеріалів справи судом не встановлено. Оскільки згоди про розподіл у натурі наведеного майна між сторонами не досягнуто, оскільки будівельно-технічна та оціночна експертизи відповідно до ухвали суду не проведені, а сторони не надали інших доказів про вартість спірного майна та технічну можливість їх поділу, суд вирішив поділити спірне майно шляхом визнання за сторонами права власності на 1/2 частин кожного з об`єктів нерухомості. Згідно з пунктами 2, 8 Постановою Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення по цивільній справі», рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Outcome: partial