Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень на позов. Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Красіловський В.О., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона навчалася в НМУ ім. Богомольця, після чого вступила до інтернатури і з 2017 року почала працювати лікарем-психологом в медичному центрі «Медлайф», після чого почала працювати на себе. Через деякий час познайомилася з викладачем студії розвитку «Розумашка» [PERSON] , яка запропонувала вести на базі її студії майстер-класи по виготовленню різних виробів. Потім [PERSON] запропонувала зробити спільний проект з нетрадиційного малювання, на що вона погодилася і почала співпрацювати з цією студією. Після цього проекту відповідач запропонувала відкрити нетрадиційне малювання для дітей з інклюзією. Оскільки у позивача не було приміщення для проведення відповідних занять, [PERSON] запропонувала їй свій кабінет та обрала час і день проведення занять. Проте, за 3 дні до початку занять чоловік відповідача заборонив проводити заняття. Оскільки група дітей була сформована, позивач почала проводити заняття в своєму кабінеті. З цього приводу відповідач [PERSON] влаштувала їй сварку, а чоловік відповідача телефонував з погрозами і вимогами припинити свою діяльність. Після цього позивач не змогла працювати поруч з відповідачем, та знайшла інший кабінет в приміщенні медичного центру «Медикол». 20 червня 2020 року [PERSON] опубліковано допис у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» із заголовком: «Застереження! Дорогі батьки, будьте уважні при виборі спеціаліста! У нас на поверсі з`явився кабінет психолога та типу логопеда, які до нас не мають жодного відношення!» та наступного змісту: «Будьте дбайливими батьками і не довіряйте своїх дітей дилетантам і непрофесіоналам, які можуть лише нашкодити вашій дитині! Розумашка працює уже 10 років і всі спеціалісти ретельно підбираються, без досвіду у нас нікого немає і не було з самого початку! Не ведіться на рекламу! Обирайте якість! Ще раз нагадую, той кабінет, що на поверсі разом з нашою студією до нас не має відношення! Якщо хочете, щоб на ваших дітях тренувались, то ваш вибір!». В березні 2022 року, коли студія розвитку «Розумашка» виїхала з приміщення будинку побуту, позивач за пропозицією власника, уклала договір оренди зазначеного приміщення. 07 квітня 2022 року [PERSON] на сторінках групи « [INFO] » у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» опубліковано допис із назвою: «Обережно шахраї!» із наступним змістом: «Коли в країні війна, у декого відібрало мізки і совість! Всі знають в місті студію «Розумашку». Ми працюємо 11 років. Орендували в будинку побуту у Товариства Скіф майже 1/3 поверху. Прийшла війна. Ніхто не поведе дитину кудись, а тим більше в небезпечний будинок побуту без підвального приміщення, без бомбосховища! Аби зберегти матеріали, ми їх вивезли. Говорили про тимчасове припинення роботи. Орендодавці [PERSON] не хотіли слухати про те, що в країні війна, що наші проблеми це наші проблеми. Ми не розривали з ними договір. У нас був не проплачений лише березень. Сьогодні виявили, що наші кімнати вже здані. Це як? Невже гроші цінні за все? За 11 років у нас не було жодних питань, жодних не проплат. Якщо хтось думає, що на чужій праці, на чужих сльозах можна далеко заїхати, то глибоко помиляється. Нам 11 років жодного разу не врахували ремонт в оплату оренди. Все ми робили за свої гроші, щоб не було так страшно в той будинок побуту йти. Невже зараз стали неважливими людські стосунки? Ми говоримо про нечисть, яка лізе на нашу землю, а в самих тека ж нечисть під боком. На тепленьке місце заїхала недопсихолог, який самій треба психолог, [PERSON] з своєю недостудією [PERSON] . Прохання ігнорити послуги цієї недолюдини і непрофесіонала. Застерігаю не мати справ з недобросовісними орендодавцями, які й без того щороку без попереджень підвищували нам орендну плату, не докладаючи ні копійки для наведення порядку в будівлі. Люди втратили совість!». 12 квітня 2022 року [PERSON] на сторінках групи « [INFO] » у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» опубліковано допис із назвою « [PERSON] загарбники окупанти» із наступними змістом «Студія Розумашка повідомляє, що над нами було вчинено рейдерське захоплення. Ми не працюємо на колишньому місці!! Змушені працювати онлайн та по домівках. Все тому, що нас витіснили незаконно з орендованої площі. Угоду оренди ми не розривали. Рейдерське захоплення здійснила людина, яка називає себе психологом, [PERSON] , з допомогою орендарів, в особі [PERSON] . Скориставшись тим, що ми вивезли цінні речі в перші дні війни, щоб вберегти майно, адже ніхто не знав і не знає досі, як розгортатимуться події, орендодавець заселив туди окупантів, які тепер мріють стати такою ж студією, розраховуючи на нашу репутацію і наших клієнтів. Ця недопсихолог, яка насилу вивчилась на психолога 9 років!, бо не знала, хто вона, чи стоматолог, чи гінеколог, чи педіатр, чи сексолог, не змогла заробити собі клієнтської бази за роки в місті, вирішила зайнятися захопленням чужого бізнесу! Зірвала наші вивіски з дверей і почепило свою! Навіть малюнки наші зі стін не стерло, прийшло на тепле місце! Але на чужій праці не побудуєш щасливого завтра! На сльозах чужих щасливим не будеш! Та якби ця людина була справжнім психологом, то розуміла б! Ганьба тим вчителям (імена оприлюднимо пізніше), які погодились на ганебну співпрацю з цією недолюдиною, яка у військовий час скористалася чужим! Закликаю ігнорувати послуги цих псевдо професіоналів, бо вони лише мізерна тінь нашої студії, яка працює понад 11 років! Не ведіться на їхню рекламу, бо вони все копіюють в нас. Навіть розклад. Ігноруйте загарбників і окупантів в середині громади! Бо не так страшні чужі воші, як свої гниди. Воші ми виб`єм! А гниди залишаться, їх треба знати в лице, щоб минати!». Позивач вважає, що поширення такої інформації, розміщеної [PERSON] у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» на сторінках групи «ROZUMASHKA_STUDY» порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, зокрема,\~носить негативний, образливий характер, зачіпає морально-етичні якості, професійно-ділові якості позивача, що негативно впливає на її репутацію серед клієнтів. Поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну характеристику особи позивача в очах оточуючих. Зважаючи на вищенаведене, позивач просить визнати інформацію, яка розміщена 07.04.2022 року [PERSON] на сторінках її групи « [INFO] » у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» під назвою «Обережно шахраї!» недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] та зобов`язати спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»; визнати інформацію, яка розміщена 12.04.2022 року [PERSON] на сторінках її групи « [INFO] » у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» під назвою «Альбус загарбники окупанти!» недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] та зобов`язати спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 100\~000 гривень та судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу. 07 вересня 2022 року від представника відповідача\~- адвоката Павлюка С.М. через систему «Електронний суд» поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] вважає позов безпідставним та заперечує проти його задоволення виходячи з наступного. [PERSON] заперечує факт здійснення відповідних публікацій і ставить під сумнів паперові копії електронного доказу. Так, суд не може взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Отже, подані позивачем роздруківки з Інтернет-сторінок з опублікованими дописами не доводять факт поширення оскаржуваної інформації саме відповідачем, не є належними та допустимими доказами. Відсутність підстав вважати, що [PERSON] здійснювала будь-які публікації, є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. Крім того, факт наявності публікації, яка до того ж заперечується відповідачем, не є доказом завдання моральної шкоди, а позовна заява не містить даних про те, в чому полягає моральна шкода, з яких міркувань позивач виходила при визначенні її розміру, якими доказами підтверджується зниження престижу та ділової репутації. За таких обставин, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, в порядку розподілу судових витрат стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правову допомогу в сумі 16\~000 грн. 26 вересня 2022 року до суду від представника позивача адвоката Красіловського В.О. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій він зазначив, що для підтвердження позовних вимог ним зроблено адвокатський запит у ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціум «Український центр підтримки номерів і адрес» щодо надання звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет. Однак, відповіді представником позивача на час надання відповіді на відзив не отримано, тому повідомляє, що даний звіт буде подано суду після його отримання Крім того, звертає увагу, що додатковим підтвердженням вчинення протиправних дій щодо порушення честі, гідності та ділової репутації позивача є долучена до позову копія рапорту з журналу єдиного обліку щодо реєстрації звернення про пошкодження майна від 11.04.2022 року, та відеозапис, який підтверджує пошкодження майна саме [PERSON] 03 листопада 2022 року від представника позивача адвоката Красіловського В.О. надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи наступних доказів: звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет №192/2022-ЗВ від 17.10.2022; довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення №135/2022-Д від 21.10.2022; довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення №135/2022-Д від 21.10.2022. В судовому засіданні представник позивача адвокат Богачук І.Ю. підтримала позовні вимоги в повному обсязі, пояснила, що долучені до позовної заяви скріншоти спірних дописів здійснені зі сторінки групи «ROZUMASHKA_STUDY» у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм». Після подачі позовної заяви до суду всі спірні дописи були видалені, тому на даний час відсутня можливість оглянути їх на відповідних сторінках в мережі Інтернет або подати паперову копію відповідного електронного доказу,\~який би\~містив посилання\~на відповідну\~адресу. Представник відповідача адвокат Павлюк С.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що скріншоти (знімки) екрану мобільного телефона не є належними доказами, будь-який веб-сайт має свою інтернет адресу, проте таких посилань долучені роздруківки скріншотів не містять. Таким чином, відсутня можливість перевірити наявність публікацій, на які посилається позивач у позові. Зазначив, що відвовідач не заперечує той факт, що вона є власником студії «Розумашка», проте стверджує, що не поширювала зазначену в позовній заяві інформацію відносно позивача. Просив під час ухвалення рішення вирішити питання про стягнення на користь відповідача витрат на професійну правову допомогу. 2.Рух справи, процесуальні дії суду. Позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації подана до Гайсинського районного суду Вінницької області. Згідно розпорядження голови Гайсинського районного суду Вінницької області №7 від 20.06.2022 у зв`язку з неможливістю автоматизованого розподілу справи між суддями після задоволення заявлених відводів (самовідводів) суддів, цивільна справа №129/1221/22 передана на розгляд до Ладижинського міського суду. 24 червня 2022 року зазначена цивільна справа надійшла до Ладижинського міського суду Вінницької області, та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2022 передана в провадження судді Нікандрової С.О. Ухвалою суду від 11 липня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі та вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 10 серпня 2022 року. Ухвалою суду від 13 січня 2023 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 3 Конституції України\~передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності зі\~ст. 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2\~ст.5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до\~ст. 200 ЦК України\~інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. У відповідності з\~ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ч.3\~ст.277 ЦК України, негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно із статтями\~297,\~299 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно частини 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15\~постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пунктах 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позов про спростування відомостей, що порочать честь і гідність, може бути пред`явлений особою, про яку поширено такі відомості, а також її близькими родичами, якщо відомості прямо чи посередньо їх порочать. Заінтересована особа має право на судовий захист у зазначеному порядку й у разі поширення таких відомостей щодо члена її сім`ї або іншого родича, який помер. Зобов`язаними суб`єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Таким чином, відповідачем у справі про захист честі і гідності може бути фізична або юридична особа, яка поширила відомості, що порочать позивача. У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019 у справі №461/9631/15-ц (провадження №61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права (негативної інформації); з врахуванням положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування». Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] , посилалася на те, що відповідачем в мережі Інтернет викладено дописи, які містять недостовірну інформацію та порушують її права на повагу до їх честі, гідності та недоторканість ділової репутації, завдають моральної шкоди. Як доказ розповсюдження спірної недостовірної інформації до позовної заяви позивачем долучено скріншоти з текстом такої інформації, яка, за її твердженням, поширена в соціальних мережах «Інстаграм» та «Фейсбук» на сторінці групи « [INFO] », що належить відповідачу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. У статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що веб-сайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - це складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. У статті 1 Закону України «Про телекомунікації» зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 №327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське і суміжні права» власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18 (провадження №12-110гс19) викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту. Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. «Фейсбук» та «Інстаграм» є соціальними, загальнодоступними мережами, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Надані позивачем скріншоти тексту поширеної інформації в соціальних мережах не доводять факт її поширення саме відповідачем, оскільки будь-хто може зареєструватися у «Фейсбук» чи «Інстаграм» під будь-яким іменем і створити сторінку, на яку завантажити інформацію будь-якого змісту. Разом з тим, долучені до позовної заяви скриншоти (копії) сторінок веб-сайтів із соціальних мереж, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як найперше не є достовірними даними, з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зроблених скріншотах не підтверджена. Отже, зазначений доказ не є письмовим і електронним доказом, не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Знімки екрану\~не містять посилання на веб-адресу розміщення інформації, що виключає можливість встановити його походження, джерела, автора, веб-сайт. Суд звертає увагу, що вимоги до електронних доказів встановлені\~ст. 100 ЦПК України, якою передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч.2). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч. 3). Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (ч.4). Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.5). Зважаючи на неподання оригіналів електронних доказів, враховуючи висловлені представником відповідача сумніви у достовірності поданих позивачем роздруківок, суд на підставі ч.5\~ст.100 ЦПК України\~не бере їх до уваги при оцінці доказів. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №568/879/17 (провадження №61-45041св18), «місцевим судом, на виконання вимог частини п`ятої\~статті 100 ЦПК України, обґрунтовано не було взято до уваги надані відповідачем паперові копії електронного доказу - знімків вмісту екрана монітора, у зв`язку із неподанням їх оригіналів та поставлення позивачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу». Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі №711/9146/16-ц (провадження №61-20453св18) зазначив: «посилаючись у спростування доводів апеляційних скарги на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази»\~розділу І «Загальні положення» ЦПК України\~у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі». Оскільки на момент розгляду справи на сторінці\~групи «ROZUMASHKA_STUDY» відсутній спірний допис, як пояснила в судовому засіданні представник позивача, а надані скриншоти екрану з веб-сайту у мережі Інтернет не містять посилання на веб-адреси їх розміщення, суд позбавлений можливості провести огляд і дослідження інформації у місці її знаходження на Інтернет-ресурсах з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі. Крім того, відсутні також докази на підтвердження того, що саме відповідач здійснює публікації на веб-сторінці групи « [INFO] ». Звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет №192/2022-ЗВ від 17.10.2022, долучений представником позивача в якості доказу, містить дані про проведення фіксації дослідження змісту веб-сторінок за адресами у мережі Інтернет, які надала заявник [PERSON] : [INFO] ; https://www.instagram.com/rozumashka_study. За результатами перевірки зазначені дані власників та реєстрантів досліджуваних доменних адрес, дані про їх доступність для публічного використання у межері Інтернет. Відповідач [PERSON] не зазначена власником чи реєстрантом жодного вищевказаного ресурсу/посилання.\~ Позивачем не надано доказів того, що власник веб-сайту (доменного імені) передав вказане доменне ім`я у власність або користування іншій особі, зокрема, відповідачу на підставі відповідного договору, іншого правовстановлюючого документу тощо, а також доказів того, що користування веб-сайтом (доменом) www.facebook.com, [INFO] здійснюється саме відповідачем. Також відсутні будь-які докази надання відповідачу доступу до веб-сайту або створення облікового запису, що використовується відповідачем для розміщення веб-сторінки на вказаному веб-сайті та здійснення управління і (або) розміщення електронної (цифрової) інформації в межах такої веб-сторінки (у випадку якщо користувач веб-сторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею). За таких обставин можна дійти висновку, що позивачем не доведено того, що саме [PERSON] є автором спірного допису або власником веб-сайту (домену), на якому було поширено недостовірну інформацію. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, веб-сторінка\~групи «ROZUMASHKA_STUDY» у соціальних мережах «Фейсбук» та «Інстаграм» створена та підтримується саме відповідачем [PERSON] Довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення №135/2022-Д від 21.10.2022, виданої ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет», також не можуть бути належним доказом розповсюдження інформації, яку позивач просить визнати недостовірною саме відповідачем [PERSON] з огляду на те, що скріншоти, які надані до позовної заяви на підтвердження факту розповсюдження недостовірної інформації, не містять посилання на відповідні веб-сторінки https://www.facebook. com/sofiyayrkiv; https://www.instagram.com/rozumashka_study, які вказані в Довідках. Долучені до позовної заяви матеріали перевірки за заявою [PERSON] за фактом пошкодження майна, зареєстрованої в ЖЕО за №1882 від 11.04.2022 року та диск із відеозаписом не є належним доказом, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування в цій справі. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про спростування недостовірної інформації, оскільки позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, яку позивач просить спростувати у позовних вимогах. Стаття 23 ЦК України гарантує право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до статті 1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. 4. Розподіл судових витрат. У відповідності до ч.1\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України) та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.4 ч.3\~ст.133 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач [PERSON] сплатила судовий збір (за дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру) в сумі 4465,80 грн., та у позовній заяві вказувала на понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10\~000 грн. Зважаючи на положення частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено в повному обсязі, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, які понесені позивачем, покладаються на позивача. У відзиві на позовну заяву відповідачем вказана сума орієнтовного розрахунку витрат на правничу допомогу 16000 грн. Згідно з\~\~ч.2\~ст.141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом\~ст.137\~ЦПК України\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. Уразі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. За приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі\~№922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268). Відповідно до ч.8\~ст.141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем [PERSON] надано наступні документи: Договір №01/09 від 01.09.2022 про надання правової допомоги,укладений між відповідачем [PERSON] та адвокатом Павлюком С.М., яким передбачено фіксований розмір гонорара адвоката в сумі 20\~000 грн.; ордер на надання правничої допомоги від 07.09.2022 року; квитанцію до прибуткового касового ордера №11 від 07.09.2022 про прийняття від [PERSON] за довогором №01/09 від 01.09.2022 оплати на суму16\~000 грн. Вищенаведені документи суд оцінює як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки вони підтверджують факт понесених (здійснених) відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. Разом з цим, проаналізувавши наведений у позовній заяві опис процесуальних дій представника відповідача, обсяг послуг, наданий адвокатом, а також подані ним документи, враховуючи ступінь складності даної справи, обсяг матеріалів справи, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількість проведених судових засідань за участю представника відповідача, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт, а стягнення зазначеної суми гонорару адвоката з відповідача\~в повному обсязі становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципами розумності та справедливості. З урахуванням викладеного, суд вважає, що обґрунтованою та такою, що відповідає зазначеним вище критеріям, є сума витрат відповідача на професійну правничу (правову) допомогу розмірі 5000,00 грн, яка в даному випадку і підлягає відшкодуванню позивачем на користь відповідача за наслідками розгляду даної справи.

Outcome: approved