Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-26 00:00:00

08.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, в якому, з урахуваннях заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, у загальному розмірі 299 713,33 грн., про що надав відповідні розрахунки. Свої вимоги мотивував тим, що вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року, його було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді восьми років позбавлення волі. Апеляційною інстанцією вирок суду залишений без змін. Не погоджуюсь з прийнятим рішенням суду, було подано касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 02.02.2021 року, вищевказані вирок та ухвала Запорізького апеляційного суду змінені, його дії перекваліфіковано на ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки. Також даною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і 08.02.2021 року він звільнився з державної установи «Оріхівська виправна колонія №88». Зауважує, що Верховним Судом у постанові було встановлено, що апеляційний судом не усунуто допущеного місцевим судом неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і всупереч вимогам статті 419 КПК України не наведено в ухвалі достатнього обґрунтування, чому він відхилив аргументи апеляційної скарги захисту про відсутність у діянні засудженого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть. Таким чином, під вартою він фактично перебував з моменту фактичного затримання - з 28.03.2017 року по 08.02.2021 року, що складає 1 413 календарних днів, тобто 3 роки 10 місяців 22 дні і тому він вважає, що його незаконно утримували під вартою 3 роки 8 місяців 22 дні. 28.03.2017 року позивача затримано, вручено повідомлення про підозру та обрано запобіжний захід. весь час він перебував під вартою. Поряд з цим, під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, позивачем та його захисником було надано достатньо доказів для доведення його невинуватості у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, та вони прохали перекваліфікувати його дії, однак вказаного, а ні на досудовому розслідуванні, а ні в суді першої чи другої інстанції - не відбулось. Отже, за викладеного, було проведено незаконне слідство та пред`явлено підозру та обвинувачення за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, та майже на протязі 4-х років приходилось доводити свою невинуватість у пред`явленому обвинуваченні саме за ч. 2 ст. 121 КК України, що спричинило позивачу душевні страждання та хвилювання. Знаходячись під вартою [PERSON] зазначає, що він не міг налагодити своє життя, піти на роботу, заробляти гроші для свого існування і допомагати матері. Усе це викликало в нього душевні страждання як і необхідність писати численні скарги, брати участь у судових засіданнях. Протягом 4 років органи поліції/прокуратури та суду змушували його доводити свою невинуватість за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, що спричиняло йому нестерпні душевні хвилювання. За весь цей час прокурори, що підтримували державне обвинувачення у судах першої, другої та третьої інстанцій, на думку позивача не бачили і не намагались побачити жодних порушень, і вважали, що кваліфікація йог діянь є вірною. З постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 02.02.2021 року вбачається, що під вартою він перебував з моменту затримання, тобто з 28.03.22017 року та його було звільнено 08.02.2021 року, що у перерахунку за «Законом [PERSON] » день за два, складає 7 років 8 місяців 22 дні. З огляду на призначене йому покарання (4 роки позбавлення волі) [PERSON] вважає, що його незаконно утримували під вартою 3 роки 8 місяців 22 дня (44 місяців 22 дня). Внаслідок незаконного тримання під вартою він тривалий час залишався в стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, він зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживання невпевненість в собі. Під час перебування у колонії в нього виявили гепатит, якого не було коли він перебував на волі. Гепатитом він заразився у місцях позбавлення волі. Також, за весь цей час позивач не бачив свою мати, яка є літньою людиною, не міг їй допомагати. Замість цього вона зі своєї мізерної пенсії була вимушена збирати по копійці та возити йому до колонії передачі. [PERSON] вказує, що мінімальний розмір заробітної плати в Україні на день ухвалення вироку судом першої інстанції, станом на 30.05.2019 року, був встановлений в розмірі 4 173,00 грн. А тому щонайменший розмір моральної шкоди складає: 4 173,00 грн. х 44 місяців= 183 612,00 грн. та ще 22 дня місця: 4 173,00 грн. х 22/30=3 060,20 грн. Усього щонайменший розмір моральної шкоди складає: 183 612,00 грн. + 3 060,20 грн. = 186 672,20 грн. Таким чином, згідно позовної заяви, саме таку щонайменшу б суму позивач міг заробити за цей час, якщо б не пересидів за «Законом [PERSON] ». 20.10.2022 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 119-120), відповідно до якої позивач, посилаючись на норми Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік», яким установлено мінімальну заробітну плату: - у місячному розмірі: з 1 жовтня - 6 700 грн. та п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України, просить суд стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду - 299 713,33 грн., надаючи наступний розрахунок: 6 700,00 грн. х 44 місяців = 294 800,00 грн. та ще за 22 дня місяця: 6 500,00 грн. х 22/30=4 913,33 грн. Усього щонайменший розмір моральної шкоди складає: 294 800,00 грн. + 4 913,33 = 299 713,33 грн. Таким чином, 299 713,33 грн. є щонайменшою сумою яку б позивач міг заробити за цей час, якщо б, він як вказує не пересидів за «Законом [PERSON] ». Посилаючись на вищевикладене, [PERSON] просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, в загальному розмірі 299 713,33 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.07.2021 року, матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - передано на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (а.с. 32). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 02.08.2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Макарову В.О. (а.с. 36). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.08.2021 року, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] , призначено розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 08.09.2021 року, яке було відкладено на 05.10.2021 року (а.с. 37). Представником Запорізької обласної прокуратури 28.08.2021 року до суду було спрямовано відзив на позовну заяву (а.с. 60-66), відповідно до якого представник заявлені вимоги [PERSON] не підтримав, просив у позові відмовити у повному обсязі. Заперечення на позов обґрунтовані тим, що 28.03.2017 року СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12017080040001301 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, за фактом заподіяння тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] , унаслідок яких настала смерть останнього. Досудовим розслідування встановлено, що 27.03.2017 року, приблизно о 19 годині [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , у ході раптового конфлікту з [PERSON] , тримаючи у правій руці кухонний ніж і маючи умисел на нанесення тяжкого тілесного ушкодження, наніс потерпілому один удар ножом в область правого стегна, унаслідок чого [PERSON] помер у той же день. 28.03.2017 року [PERSON] повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 121 КК України. У ході досудового розслідування підозрюваному 29.03.2017 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У подальшому, за результатами досудового розслідування, 23.05.2017 року обвинувальний акт відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України в порядку ст. 291 КПК України направлений для розгляду до Комунарського районного суду м. Запоріжжя. За наслідками судового розгляду вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя м. Запоріжжя від 30.05.2019 року у справі № 333/2852/17 [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі. За результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року, вирок суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу залишено без задоволення. Не погоджуючись із рішеннями суду першої та другої інстанції [PERSON] подано касаційну скаргу, за наслідками розгляду якої судом касаційної інстанції 02.02.2021 року касаційну скаргу останнього задоволено частково, змінено вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя та ухвалу Запорізького апеляційного суду, а саме перекваліфіковано дії [PERSON] за ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. У даному випадку, [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності. Зі змісту позовної заяви незрозуміло яким органом чи посадовою особою, на якій стадії досудового розслідування чи судового провадження допущені незаконні дії та у чому полягала їх незаконність. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою [PERSON] був спрямований на забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, застосовувався на підставі відповідних рішень суду, які постановлені у відповідності у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. Рішення в частині застосування запобіжного заходу не скасовувалися, незаконними не визнавалися. Подія, склад злочину, винуватість у його вчиненні [PERSON] встановлені рішеннями усіх судів, які розглядали та переглядали справу, у тому числі Верховним Судом у постанові від 02.02.2021 року. Представник прокуратури зазначає, що зміна первісної кваліфікації, вчиненого позивачем діяння, перегляд та скасування певних судових рішень є частиною процесу з`ясування фактичних обставин вчиненого, перевірки їх доказами та встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, їх підстави і порядок прямо передбачені процесуальним законом. Вид та міра призначеного судом покарання відноситься до дискреційних повноважень суду, який при ухваленні вироку зобов`язаний ураховувати раніше застосовану до обвинуваченого міру запобіжного заходу лише в питаннях можливості зарахування строку запобіжного заходу у строк покарання та при визначенні необхідності його зміни, продовження чи скасування. Крім того, частинами 2 та 7 ст. 1176 ЦК України визначено, що право та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу та іншими діями регулюється законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У позовній заяві позивачем наведено посилання на статті 1-4 Закону, якими передбачено право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Проте, позивач не вказав, який саме із пунктів вказаної норми ст. 2 Закону підлягає застосуванню у даному випадку, Також, відповідач не може погодитися з правовою оцінкою та змістом позовних вимог в частині обґрунтування факту спричинених позивачу моральних страждань, їх глибини причинно-наслідкового зв`язку з діями правоохоронних органів, розмірами заявленої до стягнення моральної шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, не доведено зв`язок зазначених у позові несприятливих факторів з неправомірними, на думку позивача, діями Запорізької обласної прокуратури та наявності інших складових, які підлягають доказуванню у суді. Зважаючи на відсутність жодних підстав для відшкодування шкоди, відсутня необхідність детально зупинятися на аналізі заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди. Отже, вимоги позивача є безпідставними та не гуртуються на вимогах законодавства, у зв`язку з чим, представник Запорізької обласної прокуратури просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою суду від 22.11.2021 року, закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 20.01.2022 року з відкладенням в подальшому на інші дати з об`єктивних причин (а.с. 87). В судовому засідання позивач та представник позивача заявлені збільшені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в змісті заяви та просили задовольнити їх. Представник відповідача Запорізької обласної прокуратури в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог і просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився про день та час слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 03.03.2023 року. Суд, заслухавши учасників процесу, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Як встановлено в судовому засіданні, 28.03.2017 року СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області внесено відомості до Єдиногоеєстру досудових розслідувань за № 12017080040001301 за ознаками кримінального правопорушення, за фактом нанесення заподіяння тяжких тідесних ушкоджень [PERSON] , унаслідок яких настала смерть останнього. Кримінальне провадження за № 12017080040001301 надійшло до Комунарського районного суду м. Запоріжжя, передано на розгляд судді Круглікової А.В. За результатами судового розгляду вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 України, і йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 78 Кримінального кодексу України, призначене остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 8 років позбавлення волі шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком не відбутої частини покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 06.10.2016 року. На підставі ч. 5 ст. 72 Закону України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.112015 року № 838-VІІІ). Зараховано [PERSON] у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення за період з 28.03.2017 року (з дня його затримання) до набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» залишений без змін. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року, вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року відносно [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного суду від 02.02.2021 року, вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року - змінено. Перекваліфіковані дії [PERSON] з ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України і призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 06.10.2016 року та призначене [PERSON] остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. З урахуванням положень ч. 5 ст. 72 Закону України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.112015 року № 838-VІІІ) [PERSON] вважається таким, що відбув покарання. Верховним Судом встановлено, що позивач вчинив злочин 27.03.2017 року, був затриманий 28.03.2017 року, тобто майже 3 роки він перебував під вартою. Змінюючи вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої і апеляційної інстанції не навели достатніх доказів із посиланням на конкретні докази, чому вони погодилися з версією сторони обвинувачення попри існування не спростованих доказів, що підтверджують версію захисту. Суд вважав за необхідне змінити кваліфікацію діяння засудженого з ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 119 КК України призначивши відповідне цій статті покарання на підставі ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України, яке, враховуючи дату вчинення злочину та дату його затримання , останній відбув в повному обсязі та був негайно звільнений з-під варти. 08.02.2021 року [PERSON] звільнений з ДУ «Оріхівська виправна колонія № №88). Поряд з цим, судом встановлено згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 27.03.2017 року [PERSON] був затриманий у вчиненні злочину, 28.03.2017 року йому повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 121 Кримінального України та ухвалою слідчого судді від 29.032.2017 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжувався ухвалами слідчого суду та в подальшому відповідними рішеннями судів. Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, представника прокуратури Запорізької, а також наведене підтверджується копіями матеріалами кримінального провадження, а також матеріалами даної справи. При вирішенні вказаного спору суд виходить з того, що предметом розгляду в даній справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 299 713, 33 грн., вказуючи про те, що 3 роки 8 місяців 22 дні незаконно утримувався під вартою, вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнавав. Унаслідок незаконного кримінального переслідування зазнав суттєвих моральних страждань. Відповідач Запорізька обласна прокуратура при цьому вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування наявності шкоди та її розміру. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до коментаря до ст. 371 Кримінально кодексу України, взяття під варту полягає у попередньому ув`язненні обвинуваченого або підозрюваного. Незаконним взяття під варту буде як за відсутності підстав для його застосування, передбачених законом, так і у випадку порушення порядку обрання цього запобіжного заходу. Це може полягати, наприклад; у взятті під варту особи, яка вчинила злочин, за який законом не передбачено покарання у виді позбавлення волі; у відсутності постанови судді чи ухвали суду про взяття, під варту. Незаконне тримання під вартою матиме місце у випадку порушення строків тримання під вартою, або порушення порядку продовження таких строків, а також тримання під вартою, коли відпала необхідність у запобіжних заходах взагалі (наприклад, в ході досудового слідства доведена невинність особи у вчиненні злочину), або у застосуванні саме цього запобіжного заходу. Незаконне тримання під вартою має місце у випадку невиконання вимог Закону «Про попереднє ув`язнення» про звільнення осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано взяття під варту. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що жодним із рішень судів, досліджених в судовому засіданні, не встановлено факту щодо незаконності взяття та тримання позивача під вартою, виходячи положень ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», останній не має права на відшкодування шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом оглянуті процесуальні рішення, прийняті в рамках досудового слідства та судового розгляду щодо обрання запобіжного заходу позивачу та його продовження. Зі змісту вказаних рішень видно, що рішення про обрання запобіжного заходу [PERSON] та продовження строку тримання під вартою не оскаржувалися, жодних даних про те, що його було незаконно затримано, рішення не містять. Питання про продовження строку запобіжного заходу вирішувалося судами в межах дії строку попередніх ухвал суду. Суд звертає увагу, що в тексті судових документів відсутні посилання на те, що встановлений факт незаконного взяття і тримання під вартою [PERSON] , що є окремою підставою для відшкодування шкоди відповідно до п. 1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Доводи позивача фактично зводяться до того, що обрана йому судом у постанові Верховного суду міра покарання менша ніж за строк попереднього ув'язнення, який він перебував під вартою так який обчислюється відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26.11.2015 року, то таке утримання під вартою слід визнати незаконним. Суд не може погодитися з такими аргументами, зважаючи на те, що нормами ч. 5 ст. 72 КК України (абз. 13) прямо передбачено, що особа підлягає негайному звільненню, якщо вона перебуває під вартою на підставі ухвали суду про обрання або продовження запобіжного заходу понад максимальний строк, визначений максимальною санкцією статті особливої частини КК України. Під час розгляду справи позивачем не надано доказів, що застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою було незаконним і це не було предметом даного судового розгляду. Саме по собі посилання в позовній заяві на незаконне попередньо утримання не може свідчити про те, що застосування до нього запобіжного заходу було незаконним або проведено з порушенням. Сам факт перекваліфікації дій останнього з ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України не може бути підставою для відшкодування шкоди за обставин, зазначених позивачем. Крім того, згідно з п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): моральна шкода. Відповідно до ч. 5 і ч. 6 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокутари і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психологічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В судовому засіданні встановлено, що позивач не є особою, що була незаконно засуджена або незаконно притягнена до кримінальної відповідальності, або незаконно затримана, не є особою щодо якої було незаконно застосовано як запобіжний захід тримання під вартою або підписка про невиїзд, у якій незаконно проведено в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшук, виїмка, на майно якої незаконного накладено арешт, яка була незаконно відсторонена від роботи (посади), не є особою щодо якої були вчинені інші процесуальні дії, що обмежують права громадян; не є особою щодо якої незаконно застосувано адміністративний арешт чи виправні роботи, у якій незаконно конфісковано майно, на яку незаконно накладено штраф; незаконного проведені оперативно-розшукові заходи, передбачені законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачає відшкодування шкоди, якщо особа, яка притягалася до кримінальної відповідальності була повністю реабілітована, щодо неї постановлено виправдувальний вирок. В судовому засіданні встановлено, що щодо позивача було постановлено обвинувальний вирок, а тому положення вищеназваного Закону про відшкодування моральної шкоди не підлягає до застосування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не є суб`єктом правовідносин, які б давали йому право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають і у їх задоволенні слід відмовити. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, правильності нарахування шкоди позивачем на підставі наданих доказів суд не перевіряє. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed