Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

31 березня 2021 року до Світловодського міськрайонного суду за підсудністю від Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області, на виконання ухвали від 18 лютого 2021 року, надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди. В своїх позовних вимогах позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики в сумі 132 270 грн., яка складається з основного боргу 111 985 грн., інфляційних втрат - 17 218 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 3067 грн. та стягнути 10 000 грн. моральної шкоди. Крім того, просить стягнути понесені судові витрати на оплату судового збору та професійну правничу допомогу. (Т.1 а.с.2-6, 35) В обґрунтуванні позову посилається на те, що на підставі договору позики (розписки) від 20 квітня 2011 року позивач надала у борг відповідачу [PERSON] , грошові кошти у розмірі 3000 доларів США та 4000 грн., на особисті потреби, які відповідач зобов`язалася повернути через два місяці, а саме 20 червня 2011 року. Окрім того у червні 2011 року в присутності [PERSON] , позивач повторно надала у борг відповідачу грошові кошти у сумі 900 доларів США та 26 835 грн. У встановлений у розписці строк, відповідач борг не повернула. За усною домовленістю між сторонами було вирішено, що повернення боргу відбудеться після продажу відповідачем будинку. Проте, у повному обсязі грошові кошти [PERSON] так і не повернула. Позивач зазначає, що у період з травня 2015 року по 2019 рік відповідачем за договором позики частково сплачено заборгованість у розмірі 30 000 грн. Отже, залишок боргу складає 111 985 грн. 00 коп. 27 жовтня 2020 року позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору. Так, на адресу [PERSON] направлено вимогу про повернення заборгованості на її користь у повному обсязі. Проте, не зважаючи на звернення позивача, відповідачем заборгованість не сплачено, тому вона змушена була звернутись до суду з відповідним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 111 985 грн., інфляційні втрати - 17218 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 3067 грн. Крім того, стягнути 10 000 грн. моральної шкоди, понесені судові витрати на оплату судового збору та професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, та надано позивачеві строк для усунення недоліків. (Т.1 а.с.42-44) Ухвалою від 05 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. (Т.1 а.с.46-47) Після цього, позивач [PERSON] звернулася до Полтавського апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18 лютого 2021 року про передачу справи до іншого суду та до Кропивницького апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу від 05 квітня 2021 року про залишення позову без руху. Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишено без змін ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18 лютого 2021 року. (Т.1 а.с.87-90) Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Світловодського міськрайонного суду від 05 квітня 2021 року повернуто скаржнику. (Т.1 а.с.113-114) 05 жовтня 2021 року до Світловодського міськрайонного суду з Кропивницького апеляційного суду повернулись матеріали позовної заяви [PERSON] (Т.1 а.с.116) Ухвалою від 05 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] було залишено без руху, та надано позивачеві строк для усунення недоліків. (Т.1 а.с.117-119) 26 жовтня 2021 року до Світловодського міськрайонного суд від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в частині стягнення моральної шкоди, в якій просить суд стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. (Т.1 а.с.126-127) Ухвалою від 29 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі. (Т.1 а.с.139-140) Відповідач своїм процесуальним правом, передбаченим ст.178 ЦПК України не скористалася, відзив до суду не подала. 03 листопада 2022 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на її користь борг у розмірі 146 885 грн., втрати від інфляції 17 218 грн. 40 коп., 3% річних у розмірі 3 067 грн. та моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася. 22 березня 2023 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» від 09 березня 2023 року. До 24 березня 2023 року відповідач неодноразово зверталася до суду із заявами про відкладення розгляду справи. Причиною тому, вказувала введений в Україні воєнний стан та відсутність фізичної можливості брати участь у судовому засіданні. Враховуючи те, що жодних доказів на підтвердження вказаних в заяві обставин [PERSON] не надала, проживає та зареєстрована вона в смт.Власівка Світловодської ТГ Кіровоградської області, де не ведуться активні бойові дії, та всі державні установи повноцінно виконують свої функції, суд приходить до висновку, що підстав для подальшого відкладення розгляду справи не має, а вказані відповідачем підстави є формальними, які лише затягують розгляд справи. Оскільки, сторони у справі не з`явилися в судове засідання для розгляду справи по суті, фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалася, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи раніше надані в судовому засіданні пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 20 квітня 2011 року [PERSON] , [INFO] , одержала в борг від [PERSON] , на особисті потреби, грошові кошти в сумі 3000 доларів США та 4000 грн., які зобов`язалася повернути в повному обсязі через 2 місяці - до 20 червня 2011 року. [PERSON] та [PERSON] своїми підписами підтвердили факт передачі-отримання грошових коштів. (Т.1 а.с.3, 128) Згідно доповнення до розписки встановлено, що у червні 2011 року [PERSON] отримала додатково грошові кошти від [PERSON] у розмірі 900 доларів США та 26 835 грн. Даний факт сторонами закріплено підписами на зворотній стороні розписки від 20 квітня 2011 року. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи в Т.1 а.с.224-225. 27 листопада 2020 року [PERSON] направила поштою за місцем реєстрації [PERSON] претензію щодо повернення коштів за розпискою. (Т.1 а.с.5, 130) Тобто, судом встановлено, що [PERSON] надала в борг [PERSON] в квітні та червні 2011 року, грошові кошти на загальну суму: 3900 доларів США та 30835 грн. 00 коп. Протягом періоду 2018-2020 років [PERSON] виконувала взяті на себе зобов`язання та повертала частинами грошові кошти, шляхом зарахування їх на картковий рахунок [PERSON] , на загальну суму 24000 грн. (Т.1 а.с.6-22) Проте, [PERSON] в своїй заяві вказує, що відповідач повернула фактично їй 38000 грн. (Т.1 а.с.137) Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, згідно якого позивачем 20 квітня 2011 року було передано відповідачу кошти в сумі 3000 доларів США та 4000грн. та у червні 2011 року відповідачу надано у борг 900 доларів США та 26 835 грн. Відповідач свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу заборгованість на користь позивача у повному обсязі не сплачено. Зтравня 2015 року по 2020 рік відповідачем за договором позики частково сплачено заборгованість у розмірі 38000 грн. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Обов`язок позичальника повернути позику визначений ст.1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року (у справі № 6-79 цс 14) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі фактично був укладений договір позики, що підтверджується оригіналом розписки, яка містять усі істотні умови передбачені для договору. Крім того, відповідач взяті на себе зобов`язання, щодо повернення грошових коштів, у строк обумовлений сторонами в повному обсязі не виконала, будь-якого доказу щодо повного повернення коштів на адресу суду не надала. Згідно інформації Національного банку України, станом на 24 березня 2023 року, курс одного долара США по відношенню до гривні становить 36,5686 грн. Тобто, на час ухвалення рішення суду (24 березня 2023 року) 3900 доларів США еквівалентно 142617 грн. 54 коп. Враховуюче те, що позивачем було надано в борг відповідачу 3900 доларів США та 30835 грн. 00 коп., то в перерахунку в національну валюту України, на час ухвалення рішення у справі, ця сума становить 173452 грн. 54 коп. Позивач в своїй заяві підтверджує факт часткового повернення боргу [PERSON] на суму 38000 грн. 00 коп. Тобто, залишок боргу за розпискою, станом на 24 березня 2023 року становить: 173452 грн. 54 коп. - 38000 грн. = 135452 грн. 54 коп. В зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за розпискою в розмірі 146885 грн. 00 коп. підлягають задоволенню частково, лише на суму 135452 грн. 54 коп. Оскільки, суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення індексу інфляції в сумі 17218 грн. 40 коп. та 3% річних в сумі 3067 грн. 00 коп., суд приходить до наступного висновку. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Враховуючи те, що залишок неповернутих коштів боржником, взятих на підставі розписки від 20 квітня 2011 року, обліковується в іноземній валюті, а саме доларах США і в розписці відсутні будь-які зобов`язання [PERSON] про повернення коштів з урахуванням відсотків, то відповідно в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12, та 81 ЦПК України. Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначив, що у зв`язку з несплатою боргу відповідачем, [PERSON] страждала емоційно, зазнала моральних розладів через скрутне матеріальне становище. Наразі вона є пенсіонеркою та отримує пенсію в розмірі близько 2300 грн. на місяць. І сам факт неповернення відповідачем взятих у неї в борг коштів ставить її в скрутне матеріальне становище. Крім того, вона є особою похилого віку, хворіє і переживання з приводу не повернення боргу відповідачем, дуже негативно відображається на її здоров`ї. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи "Войтенко проти України", "Науменко проти України"). При наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Суд приймає до уваги доводи позивача про завдання їй моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала, внаслідок тяжкого матеріального становища, як безумовні і, враховуючи ступінь їх глибини. При визначенні розміру морального відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000 грн., на думку суду достатніми доказами не обґрунтований та не відповідає фактичним обставинам справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача [PERSON] , підлягає стягненню 30000 грн. 00 коп. моральної шкоди на користь позивача. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Позивач просив стягнути з [PERSON] 10 000 грн. витрат на правову допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 25 листопада 2020 року, квитанцію від 25 листопада 2020 року на суму сплаченого позивачем гонорару на користь КП «Детективне агентство «Кобра» у розмірі 10 000 грн. За змістом п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що 25 листопада 2020 року між адвокатським підприємством «Детективне агентство «Кобра» в особі директора [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до витягу з Єдиного Реєстру Адвокатів України встановлено, що [PERSON] адвокатську діяльність припинила, згідно п.4 ч.1 ст.32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», з 10 лютого 2017 року. Тобто, наразі не являється адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність відповідно до Закону. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. На підставі вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в сумі 4585 грн. 10 коп., суд вважає за необхідне стягнути понесені витрати позивачем частково, в частині задоволених вимог лише в сумі 2329 грн. 85 коп.

Outcome: partial