Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій зазначив, що в 2017 році між [PERSON] та ТОВ «Укрвермут+Ко» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким позивач придбав у власність нерухоме майно - нежитлові приміщення. На виконання умов даного договору, позивач сплатив, а відповідач 1 отримав кошти у розмірі 2600000 грн. В подальшому, Постановою Київського апеляційного суду вказаний договір купівлі-продажу був визнаний недійсним, а право власності на вказане нерухоме майно було знову зареєстровано за відповідачем 1. Вказане рішення було прийнято з підстав того, що на момент укладення договору купівлі-продажу, була наявна судова заборона на відчуження даного майна. В зв`язку з цим, позивач звернувся в суд до відповідача 1 про стягнення заборгованості у розмірі 14542092 грн. На час звернення до суду, відповідач 1 мав власності житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . Проте, з метою уникнення можливого виконання рішення суду та стягнення заборгованості або звернення стягнення на нерухоме майно, 02.12.2021 відповідач 1 уклав договір купівлі-продажу вказаного будинку з відповідачем 2. Також відповідачі 1 та 2 є колишнім подружжям, проживають спільно,а тому є пов`язаними особами. В зв`язку з цим, позивач просить визнати даний договір недійсним, оскільки він є фіктивний і вчинений з метою уникнення виконання боргових зобов`язань. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує щодо задоволення позову, оскільки на час укладення оспорюваного договору не було заборон на його відчуження, догорів не є фіктивним, вчинений з реальним його виконанням, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Крім того, у відповідача є у власності інше майно, за рахунок якого позивач може задовольнити свої вимоги. Також зазначає, що відповідачі 1,2 на даний час не є пов`язаними особам, шлюб між ними розірвано. В зв`язку з цим, оспорюваних правочин не порушує права позивача. Представником позивача надано відповідь на відзив, де зазначено, що [PERSON] на час укладення оспорюваного правочину був обізнаний про наявність вимоги до нього щодо стягнення коштів, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва з [PERSON] на користь ТОВ «Укрвермут+Ко» про стягнення боргу, в зв`язку з порушенням умов договору-купівлі продажу, у розмірі 540000 дол. США. Вказане рішенням [PERSON] не виконується. Іншого нерухомого майна, за рахунок якого можна виконати рішення суду у [PERSON] не має., оскільки все інше майно було реалізовано виконавчою службою по іншим борговим зобов`язанням. Будинок по [ADDRESS] є тим самим будинком за адресою по [ADDRESS] ., відбувалась зміна адрес будинку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, додатково зазначила, що відповідач 1 має боргові зобов`язання перед позивачем, з метою уникнення виконання звернення стягнення уклав фіктивний договір зі своєю колишньою дружиною, не має доказів реального передавання коштів, відповідачі зазначали свою місце проживання в даному будинку, відповідач систематично вчиняє неправомірні правочини, іншого майна у відповідача не має. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позову заяву, додатково зазначив, що підстав визнавати даний договір фіктивним не має, у відповідача є інше майно. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, направляла клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки перебуває за кордоном, заяв по суті позовним вимог, до суду не направляла. Відповідач приватний нотаріус Легкобит С.О., будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань по суті позовних вимог до суду не правив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 09.08.2017 між [PERSON] (продавець) та Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав, а Українсько-Швейцарське СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» придбало у власність нерухоме майно: нежитлові приміщення [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №1239. Ціна договору становила 2600000 грн. Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Н.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36547318 від 09 серпня 2017 року за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 серпня 2107 року. Постановою Київського апеляційного суду від 17.12.2020 було встановлено, що на момент укладення [PERSON] з Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» оспорюваного до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 серпня 2017 року, [PERSON] було відомо про те, що на належне йому нерухоме майно, в тому числі, на спірні нежитлові приміщення, ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року накладено арешт. В зв`язку з цим, позов [PERSON] до [PERSON] , Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року, укладений між [PERSON] та Українсько-Швейцарським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Наталією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 1239. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 серпня 2017 року, індексний номер: 36547318 про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] за Українсько-Швейцарським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО». 16.03.2021 ТОВ «Укрвермут+Ко» звернулось до [PERSON] з вимогою про повернення коштів у розмірі 2658000 грн., та 12163096 грн., в зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.08.2017. 06.09.2021 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Укрвермут+Ко» до [PERSON] про стягнення коштів. 20.09.2021 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва в задоволенні заяви ТОВ «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову було відмовлено. 02.12.2021 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса [ADDRESS] ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок (А), баня (Б), будинок охорони (Г), що розташовані на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер 3223155400:05:092:0031, що відчужена одночасно з будинком, та зареєстровано в реєстрі №3510, від 02.12.2021 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіславом Олександровичем. Ціна договору склала 19705000 грн. 02.12.2021 право власності на вказаний будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 62013868. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] зазначено за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 03.12.2021. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 03.03.2017. Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 21.11.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25.10.2021, в зв`язку з порушенням умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, з [PERSON] на користь ТОВ «Укрвермут+Ко» стягнуто кошти у розмірі 540000 дол. США та 177093,43 грн. 17.06.2022 Голосіївським ДВС було відкрито виконавче провадження по рішенню Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2021. Відповідно до заяви про приєднання до апеляційного скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області від 20.04.2021, зазначено, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] є один і тим самим нерухомим майном. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Тобто, на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Як зазначив Верховний суд у постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18: правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17). Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язань із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Серед іншого, Верховний Суд вказує, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). В даній справі судом встановлено, що відповідач 1 станом на час розгляду справи має грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 540000 дол. США та 177093,43 грн., доказів наявності іншого нерухомого майна, у відповідача 1, достатнього для виконання грошового зобов`язання суду не було надано. Крім того, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] є один і тим самим нерухомим майном. Таким чином, під час укладення оспорюваного договору, відповідач 1 достовірно знав про майнові вимоги позивача. Крім того, суд зазначає, що відповідач 1 та відповідач 2 є колишнім подружжям, які зазначали про спільну адресу здійснення підприємницької діяльності, що свідчить, що дані особи є пов`язаними. Також суду не було надано доказів реальної передачі та отримання коштів за оспорюваним договором купівлі-продажу. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач 1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення можливого звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», без їх фактично реального виконання таким критеріям відповідати не може. З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). Враховуючи наведений висновок ВС можна небезпідставно стверджувати, що дії відповідача 1 з відчуження майна на користь своєї колишньої дружини, відповідача 2 не мали наміру щодо настання реальних наслідків, натомість призвели до неможливості виконання зобов`язань по рішенню суду. Заперечення відповідача про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки суду не надано доказів, іншого майна у відповідача 1, йому було достеменно відомо про майнові вимоги позивача, крім того, суд бере до уваги неправомірну поведінку відповідача 1, що передувала укладенню оспорюваного договору, зокрема, укладення ним договору купівлі-продажу нерухомого майна позивача, відносно якого була судова заборона на відчуження, і який судом був визнаний недійсним, в в`язку і з чим, виникли майнові претензії позивача. Зазначене свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі рішення суду, що свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як кредитора. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач 1, який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу відповідачу 2 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а від так, вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна визнається судом недійсним. Враховуючи, що на підставі недійсного (фіктивного) договору купівлю-продажу між відповідачем 1 та відповідачем 2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про право власності відповідача 2 на нерухоме майно, Позивачем заявлено позовні вимоги про скасування відповідного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності. З огляду на викладене, виконання рішення суду і приведення сторін у стан, що існував до фіктивного відчуження нерухомого майна Відповідачем 1 на користь Відповідача 2 підлягає здійсненню у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. За змістом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи, що в силу наведеної прямої норми статті 26 вказаного Закону, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), то не вирішення даного питання фактично має наслідком невирішення позовної вимоги по суті та унеможливлення ефективного захисту порушених прав Позивача. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів 1, 2 на користь позивача, підтягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в рівних частинах. На підставі викладеного та

Outcome: approved