Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд: - визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , за адресою постійного проживання [PERSON] : [ADDRESS] , та відібрати малолітнього сина [PERSON] у матері [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком [PERSON] без участі матері. Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що він [PERSON] 04.09.2009 року зареєстрував шлюб з [PERSON] у Виконавчому комітеті Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області , про що вказаним відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 27 від 04.09.2009 року та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 04.09.2009 року. Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09.02.2010 року, актовий запис за № 57). На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено. Позивач вказує, що син проживає разом із ним та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні Позивача. Відповідачка не проявляє до сина [PERSON] уваги, не цікавиться його розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю. Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити сина необхідним харчуванням, повномірного розвитку, корисним дозвіллям. Заробіток, матеріальний стан Позивача не викликає сумнівів в можливості забезпечувати дитину усім необхідними для розвитку сина. Необхідність визначення місця проживання дитини із Позивачем викликана неналежною поведінкою Відповідача по відношенню до спільної дитини, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті дитиною морального та фізичного виховання. [PERSON] вказує, що відповідачка нещодавно самовільно без згоди позивача змінила місце проживання дитини, не повідомивши про це його, як батька. Такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем проживання Відповідача не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Намагання визначити місце проживання дитини із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси останнього та його права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька. Таким чином, на теперішній час Позивач один виховує дитину яка знаходиться на самостійному вихованні Позивача. Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами; не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра; не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину. Також [PERSON] вказує, що він не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому. Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 березня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.03.2023 року сторони у судове засідання з`явились Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання з`явилася. В судовому засіданні зазначила, що вона визнає позовну заяву та обставини, на які посилається позивач, не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] із батьком [PERSON] за адресою постійного проживання батька та відібрання сина у матері без позбавлення її батьківських прав. Зазначила також, що наслідки визнання позову їй відомі. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом було встановлено, що [PERSON] 04.09.2009 року зареєстрував шлюб з [PERSON] у Виконавчому комітеті Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області , про що вказаним відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 27 від 04.09.2009 року та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 04.09.2009 року. Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09.02.2010 року, актовий запис за № 57). На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено. Позивач вказує, що син проживає разом із ним та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні Позивача. Відповідачка не проявляє до сина [PERSON] уваги, не цікавиться його розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю. Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити сина необхідним харчуванням, повномірного розвитку, корисним дозвіллям. Заробіток, матеріальний стан Позивача не викликає сумнівів в можливості забезпечувати дитину усім необхідними для розвитку сина. Необхідність визначення місця проживання дитини із Позивачем викликана неналежною поведінкою Відповідача по відношенню до спільної дитини, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті дитиною морального та фізичного виховання. [PERSON] вказує, що відповідачка нещодавно самовільно без згоди позивача змінила місце проживання дитини, не повідомивши про це його, як батька. Такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем проживання Відповідача не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Намагання визначити місце проживання дитини із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси останнього та його права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька. Таким чином, на теперішній час Позивач один виховує дитину яка знаходиться на самостійному вихованні Позивача. Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами; не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра; не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину. Також [PERSON] вказує, що він не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому. Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позов [PERSON] та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вищенаведені обставини,

Outcome: approved