Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Представник позивачки 02.11.2021 звернувся до суду з даним позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.09.2022 (т.1 а.с.143-145) просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики, оформлених розписками від 05.03.2012 та 20.03.2012 в розмірі: 268 121,87 грн основного боргу, 77 098,98 грн - трьох процентів річних, 4 372 701,24 грн - відсотки за позиками, а також судовий збір 12540,00 грн, витрати на правничу допомогу 30 047,80 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05 березня 2012 року позивачка надала відповідачу позику в розмірі 5000 доларів США та 20000 гривень, що підтверджується власноручно написаною та підписаною відповідачем розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язується повернути борг в строк до 05 квітня 2012 року, під 9 % в місяць. 20 березня 2012 року позивачка надала відповідачу позику в розмірі 5000 доларів США, що підтверджується власноручно написаною та підписаною відповідачем розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язується повернути борг в строк до 05 квітня 2012 року під 9 % в місяць. Суму боргу відповідач повернув частково в готівковій та безготівковій формі в розмірі 14 778,13 грн. Таким чином сума боргу складає 5221,87 грн та 10000 доларів США, що станом по курсу НБУ гривні до долара США станом на 02.11.2021 складає 26,29 грн за 1 долар США, що складає 268121,87 грн. 3% річних на суму боргу 268121,87 грн в період з 05 квітня 2012 року по 02 листопада 2021 складає 77098,98 грн. Також позивачкою нараховано відсотки на суму позики в розмірі 10000 доларів США та 20000 грн за період, починаючи -з 20 березня 2012 року по 20 серпня 2022 року - 126 місяців. Сума відсотків на суму позики 10000 доларів США складає: 10000*9%*126(місяців) = 113 400 доларів США. Станом на 01.09.2022 курс НБУ долара США до гривні складає 36,5686 грн за 1 долар США. Таким чином, розмір відсотків по позиці в сумі 10000 США складає: 113400 доларів США*36,5686 = 4145904,24 грн. Сума відсотків на суму позики 20000 грн складає: 20000*9%*126(місяців) = 226 800 грн. Загальна сума відсотків за двома позиками складає 4 372 701,24 грн. Відповідачем 23.02.2022 подано відзив на позовну заяву, в якому прохав застосувати строк позовної давності до вимог згідно розписок від 04.03.2012 та 20.03.2012, відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначив, що датою виконання грошового зобов`язання згідно розписок є 05.04.2012 року, а отже, невиконання зобов`язання відповідачем до вказаного строку є порушенням зобов`язання та перебіг строку позовної давності починається з 06.04.2012 та закінчується 06.04.2015. В межах вказаного строку позивач не звертався з позовом про стягнення боргу, строк позовної давності позивачем пропущений, отже судом повинно бути відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі. Надані позивачем докази перерахування грошових коштів відповідачем та виписки не стосуються тих правовідносин, що виникли у зв`язку з наданими грошовими коштами згідно розписок від 05.03.2012 та 20.03.2012. Вказані грошові перерахування стосувались виплати винагороди позивачці у зв`язку з надання нею посередницьких послуг з реалізації товарів та продукції та жодним чином не стосувались позичених грошових коштів. (т.1 а.с. 78-79) Позивачкою 02.05.2022 подано відповідь на відзив, в якому зазначила, що вважає доводи відповідача безпідставними. Вказала, що строк позовної давності мав би закінчитися 05.04.205, проте, протягом з 2012 по 2021 рік відповідач здійснював дії, що свідчать про визнання ним свого боргу шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивачки, здійснював платежі навіть після звернення позивачки до суду. Таким чином, строк позовної давності був перерваний здійсненням відповідачем платежів і строк позовної давності не може бути застосовано у зв`язку з його перериванням. (т.1 а.с. 90-92) Представником відповідача адвокатом Більдою В.В. подано заяву, в якій зазначив, що позов поданий з порушенням строків позовної давності, тому прохав відмовити в позові з підстав пропущення строку позовної давності. (т.1 а.с. 166-168). Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Підкреслив, що договори займу є безстроковими, тому проценти нараховані за 126 місяців. В уточненому позові описка, зазначена сума для нарахування відсотків 40 000 грн, а не 20 000 грн. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов повністю підтримала. В березні 2012 року вона надала відповідачу [PERSON] у борг п`ять тисяч доларів США та двадцять тисяч гривень на місяць. В тому ж березні 2012 року надала [PERSON] у борг ще п`ять тисяч доларів США з 20.03.2012 по 05.04.2012. В борг давала гроші під 9 процентів на місяць. У неї з [PERSON] були дружні відносини. [PERSON] повертав кошти у гривні. Квитанції, долучені до позову, це переводи за боргом. Підприємництвом та торгівлею вона не займалася, не зареєстрована підприємцем. Гроші по розпискам вона надала у готівковому вигляді. Відповідач віддавав борг тільки шляхом перерахування на картку, а не готівкою. Вона раніше не зверталась із позовом до суду, бо відповідач запевнював, що борг поверне, вірила йому. Переписку у месенджерах, яку відповідач долучив до справи, заперечує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що весь борг він віддав [PERSON] повністю. Ці дві розписки написав він. Він отримав від [PERSON] 05.03.2012 двадцять тисяч гривень та п`ять тисяч доларів. Узгодили проценти - в розмірі 9 процентів, але це було тільки на місяць. 20.03.2012 він віддав [PERSON] двадцять тисяч гривень та написав нову розписку на суму п`ять тисяч доларів, з розрахунку, що розписка від 05.03.2012 вже не дійсна. У [PERSON] не було з собою на той момент розписки від 05.03.2012. Він довіряв [PERSON] , оскільки співпрацювали з 2008 року. По новій розписці він віддав п`ять тисяч доларів на протязі 2012 року, максимум - літо 2013 року. Розраховувався частково готівкою гривнями та доларами на руки без підтверджень, на основі довіри. Частина наданих позивачкою чеків за період 2012 - половина 2013 року підтверджують повернення боргу. В подальшому вони також працювали, [PERSON] була посередником, мала свою маржу. Якщо не міг зустрітися з [PERSON] , то перераховував маржу на картку. До 2021 року вони співпрацювали. [PERSON] товар, а саме сім-карти, не отримувала, а лише рекламувала його. Після надходження коштів від покупців, він різницю між ціною перераховував або віддавав з рук в руки [PERSON] . Тобто в квитанціях, які надала позивачка, починаючи з середини 2013 року, це перерахування [PERSON] маржи і не є підтвердженням сплати боргу. Більша частина маржи проходила готівкою. Підприємницькі відносини з [PERSON] підтверджуються перепискою у месенджерах, письмового договору нема. Були випадки коли він пересилав маржу від [PERSON] на картку позивачки через свою картку. [PERSON] вважала, що він не погасив їй відсотки повністю, тому виставила претензію дві тисячі доларів США, про яки йдеться у переписці. Представник відповідача адвокат Більда В.В. у судові засідання 20.02.2023 та 15.03.2023 не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відповідач прохав слухати справу у відсутності його представника. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком. [PERSON] - це перший дропшиппер. Колишній чоловік [PERSON] торгував стартовими пакетами для телефонного зв`язку. [PERSON] підходила, виставляла цей товар в інтернеті і мала маржу. До 2020 року [PERSON] торгувала з нею (свідком [PERSON] ). [PERSON] торгувала на сайті, якщо їй надходив дзвінок, то відповідна і маржа йшла [PERSON] . За день позивачка могла заробити 300 грн. Вона (свідок [PERSON] ) могла пересилати гроші на картку позивачки, тобто це не було повернення боргу [PERSON] . Було таке, що позивачка співпрацювала з [PERSON] , як і з нею (свідком [PERSON] ). [PERSON] співпрацював з [PERSON] з 2007 до 2017 року, точно не знає. З відповідачем [PERSON] вони не проживають з 2011 чи 2012 року. Боргові розписки не бачила і передачі грошей не бачила. Розійшлася з відповідачем, бо він не радився з нею, ризикував непотрібно. Картами одне одного з відповідачем [PERSON] не користувалися, але могли заплатити друг за друга. [PERSON] офіційно не підприємець. [PERSON] також їй переводила кошти, це була передплата. Фактичні обставини справи, встановлені судом 05.03.2012 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується укладеною розпискою. Згідно договору, позивачка передала, а відповідач отримав 5000 доларів США та 20000 грн під 9 % в місяць із зобов`язанням повернути всю суму до 05.04.2012. (т.1 а.с.53). 15.03.2012 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується укладеною розпискою. Згідно договору, позивачка передала, а відповідач отримав 5000 доларів США під 9 % в місяць із зобов`язанням повернути всю суму до 05.04.2012. (т.1 а.с.52). Відповідачем здійснено перевод коштів на картку позивачки: 25.09.12 -300 грн; 03.10.12 - 300 грн; 13.03.13 - 320 грн; 03.04.13 - 100 грн; 01.08.13 - 29 грн; 13.08.13 - 100 грн; 29.10.14 - 200 грн; 14.01.15 - 462 грн; 04.02.15 - 500 грн; 06.02.15 - 104 грн; 09.02.15 - 502 грн; 10.02.15 - 1000 грн; 11.02.15 - 500 грн; 23.02.15 - 300 грн; 25.03.15 - 700 грн; 03.04.12 - 1777 грн; 24.06.15 - 100 грн; 26.06.15 - 998 грн; 24.03.16 - 198 грн; 31.12.26 - 75 грн; 22.01.17 - 150 грн; 06.02.17 - 30 грн; 02.09.17 - 200 грн; 12.10.17 - 200 грн; 12.03.20 - 200 грн; 13.05.20 - 200 грн; 26.05.20 - 13,13 грн; 11.06.20 - 200 грн; 11.08.20 - 200 грн, а загалом переведено коштів на суму 9958,13 грн. Позиція суду Щодо кількості договорів позики Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отриманя від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 509 ЦК України). Згідно з абз.2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не було одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання. Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19). Відповідач зазначив, що отримав у борг у позивачки лише 5000 доларів США і 20000 грн, а не 10000 доларів США і 20000 грн, як вказую позивачка. Суд критично оцінює доводи відповідача, що він позичив 05.03.2012 у позивачки 5000 доларів США та 20 000 грн, потім віддав 20000 гривень і тому 20.03.2012 була складена ще одна розписка по тому самому боргу; і таким чином не було двох договорів позики, а був лише один. Суди приходить до висновку про те, що договір позики, оформлений розпискою від 20.03.2012 року, не є договором новації боргу, оскільки не дотримано форми такого правочину (новаційного договору), відсутня вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється, не зазначено сторонами в розписці про намір вчинити новацію, відсутні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін. Наявні у позивачки оригінали розписок від 05.03.2012 та 20.03.2012 підтверджують факт отримання відповідачем 5000 доларів та 20000 грн США 05.03.2012, а також 5000 доларів США 20.03.2012 року. Належних та допустимих доказів на підтвердження позиції відповідача про отримання ним у борг лише 5000 доларів США та 20000 грн суду не надано. Щодо позовних вимог про стягнення сум основного боргу та строку позовної давності Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України). Зокрема, у справі встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору оригінали розписок позичальника про отримання суми позики, знаходилися у позивачки (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позик позичальником не виконано. Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18). Відповідачем у судовому засіданні зазначено, що борг був погашений на протязі 2012 року до середини 2013 року готівковими коштами, а також перерахуванням на картку позивачки, що частково підтверджується довідками, наданими позивачкою за період 2012 рік - середина 2013 року. Доказів передачі позивачці готівкових коштів на погашення боргу у період 2012 рік - середина 2013 року суду не надано, а позивачка вказану обставину заперечує, тому суд оцінює дану обставину, як недоведену. На підставі наданих позивачкою довідок судом встановлено (т.1 а.с.16-50), що відповідачем перераховано позивачці 9958,13 грн. При визначенні вказаної суми судом не були взяті до уваги довідки, надані позивачкою, про зарахування переказів 26.10.2013 на суму 300 грн, 08.12.2014 на суму 720 грн, 10.01.2015 на суму 900 грн, оскільки з наданих довідок не можливо встановити платника коштів. (т.1 а.с. 22, 24, 26). Також судом не прийняті до уваги зазначені в позовній заяві готівкові платежі за період 10.09.2020 - 11.07.2021 (т.1 а.с.7-9), оскільки відповідачем не визнається факт сплати боргу по розпискам у період 10.09.2020 - 11.07.2021, а доказів такої сплати готівкою у зазначений період суду не надано. При визначенні не повернутого основного боргу представник позивачки у позовній заяві визначив суму такого боргу шляхом віднімання від 20000 грн суми переведених відповідачем коштів, таким чином представник позивачки визнав той факт, що повернення коштів відбувалось за договором позики, оформленим розпискою від 05.03.2012. Суд застосовує аналогічний підхід, і таким чином сума неповернутого основного боргу за договором позики, оформленим розпискою від 05.03.2012, складає 10041,87 грн (20000 грн - 9958,13 грн) та 5000 доларів США. По договору позики, оформленому розпискою від 20.03.2012 сума неповернутого основного боргу складає 5000 доларів США. Відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності». Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Як вище зазначалось судом при визначенні не повернутого основного боргу представник позивачки у позовній заяві визначив суму такого боргу шляхом віднімання від 20000 грн суми переведених відповідачем коштів, таким чином представник позивачки визнав той факт, що повернення коштів відбувалось за договором позики, оформленим розпискою від 05.03.2012. Отже, за договором позики, оформленим розпискою від 05.04.2012, відбувалися переведення коштів відповідачем на картку позивачки в межах строку позовної давності, і строк позовної давності переривався і не сплив до моменту подання позову. Натомість, за договором позики, оформленим розпискою від 20.04.2012 не було погашення боргу, що також вбачається з самої позовної заяви, в цій розписці було встановлено термін для погашення суми позики 05.04.2012, і таким чином строк позовної давності сплив 05.04.2015, а з позовом представник позивачки звернувся 02.11.2021. Суд критично оцінює доводи відповідача, що переведення коштів на картку позивачки, які вбачаються з наданих позивачкою довідок, відбувалися не на повернення боргів за розписками, а це була маржа від спільної підприємницької діяльності. На підтвердження підприємницької діяльності відповідачем надані роздруківки з месенджерів. Позивачка категорично заперечувала факт, що вона займалася підприємницькою діяльністю, а також заперечувала надану відповідачем переписку у месенджерах. У постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 Верховний Суд вказав, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічний висновок зроблений у постанові від 23.09.2021 у справі №910/17662/19. Судом у судовому засіданні був оглянутий оригінал електронного доказу у смартфоні, наданому відповідачем - а саме переписка у месенджері з абонентом [NUMBER] , яка відповідала наданим паперовим копіям електронного доказу. Позивачка у судовому засіданні підтвердила належність їй номеру [NUMBER] , однак заперечувала таке листування з відповідачем у месенджері. Суду не був наданий оригінал електронного доказу - переписки в месенджері з абонентами « ГолубушкаМилашка », а також « Менеджер », а позивачка не визнає таку переписку, таким чином суд визнає недопустимими доказами паперові копії електронного документу - переписку у месенджері з абонентами « ГолубушкаМилашка » і « Менеджер ». Суд також критично оцінює пояснення свідка [PERSON] , оскільки вона є заінтересованою особою - колишньою жінкою відповідача. Суд приходить до висновку, що відповідачем не надано сукупності належних та допустимих доказів на підтвердження обставини спільної підприємницької діяльності сторін та переведення відповідачем коштів позивачці як маржі по торгівлі, а не в якості повернення боргу. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу за договором позики від 05.03.2012 в сумі 10041,87 грн та 5000 доларів США. Також суд вважає обґрунтованим позов в частині стягнення основного боргу за договором позики від 20.03.2012 в сумі 5000 доларів, однак застосовує наслідки спливу позовної давності, і відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення основного боргу за договором позики від 20.03.2012 в сумі 5000 доларів у зв`язку зі закінченням строку позовної давності. Щодо стягнення процентів за договорами позики (ст. 1048 ЦК України) та 3 відсотків річних (625 ЦК України) Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування (постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23.10.2019 у справі 723/304/16, від 25.05.2021 у справ № 149/1499/18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У справі, що розглядається, встановлено, що предметом договору позики від 05.03.2012 є іноземна валюта - долари США та гривні, а предметом договору позики від 20.03.2012 є іноземна валюта - долари США. Сторони договорів позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики у вигляді 9 % в місяць. Сторонами зазначена дата повернення сум позик - 05.04.2012 року. У заяві про збільшення позовних вимог, поданій до суду у 03.09.2022 року, представник позивачки прохав стягнути з відповідача, як заборгованість з договорів позик, так і відсотки за користування грошовими коштами за 126 місяців починаючи з 20 березня 2012 року по 20 серпня 2022 року, навів наступний розрахунок: « Сума відсотків на суму позики 10000 доларів США складає: 10000*9%*126 (місяців) = 113400 доларів США Станом на 01.09.2022 курс НБУ долара США до гривні складає 36,5686 грн за 1 долар США Таким чином розмір відсотків по позиції в сумі 10000 доларів складає: 113400 доларів США*36,5686=4145904,24 грн. Сума відсотків на суму позики 20000 складає: 20000*9%*126(місяців)=226800 грн. Загальна сума відсотків за двома позиками складає 4372701,24 грн.» Таким чином, представник позивачки прохав стягнути проценти із розрахунку 9 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 05.04.2012. Представник позивачки належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи процентів за користування сумою позики. Отже, позов в частині стягнення з відповідача за обома договорами позики на користь позивачки процентів за користування грошима за період з 06.04.2012 року по 20.08.2022 року, тобто і після визначеного сторонами договорів строку повернення обох позик - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права, і суд відмовляє в цій частині за необґрунтованістю. Разом з тим, обґрунтованими є вимоги про стягнення процентів за користування грошима за позикою від 05.03.2012 за період з 05.03.2012 по 05.04.2012, які розраховані наступним чином: 5000 доларів США * 9% *1 місяць = 450 доларів США; 20000 грн* 9% * 1 місяць = 1800 грн. Строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів за договором позики від 05.03.2012 не сплив, оскільки, як встановлено вище позовна давність переривалась переведенням відповідачем коштів по боргу на картку позивачки. Також обґрунтованими є вимоги про стягнення процентів за користування грошима у сумі 5000 доларів США за позикою від 20.03.2012 за період з 20.03.2012 по 05.04.2012, однак суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині, оскільки, як встановлено вище, позивачкою пропущено строк позовної давності за договором позики від 20.03.2012. Щодо стягнення 3 % річних Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16 та висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.02.2023 № 911/3025/21, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, п ро те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже суд, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення 3 % відсотків річних за обома договорами позики, в межах останніх трьох років, які передували подачі позову. Разом з тим, відповідно до постанови ВП ВС № 373/2054/16 від 16.01.2019 при розрахунку 3 % річних за основу повинна братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічну позицію наводить у позові представник позивача, однак, помилково проводить розрахунок трьох відсотків річних тільки у гривні. Також, при розрахунку представником позивача не враховані періодичні погашення боргу відповідачем. Представник позивача звернувся до суду з позовом 02.11.2021, тому суд проводить власний розрахунок 3 % річних за період з 01.11.2018 по 01.11.2021 з врахуванням періодичних погашень відповідачем боргу. Так по розписці від 05.03.2012 3% річних вирахувані наступним чином: 5000 доларів США * 3% * 3 роки = 450 доларів США; По боргу в сумі 20000 гривень відповідачем проводились погашення і станом на: - 01.11.2018 борг складав 10855 грн, - 12.03.2020 борг складав 10655 грн, - 13.05.2020 борг складав 10455 грн, - 26.05.2020 борг складав 10441,87 грн, - 11.06.2020 борг складав 10241,87 грн, - 11.08.2020 борг складав 10041,87 грн. Таким чином 3% річних за період: ?01.11.2018-11.03.2020 ( з урахуванням, що 2020 рік є високосним) (10855 грн*426 днів *0,03/365) + (10855 грн*71 день*0,03/366)= 443,24 грн, ?12.03.202-12.05.2020 (10655грн*62 днів*0,03/366)= 54,15 грн, ?13.05.2020-25.05.2020 (10455грн*13 днів*0,03/366)=11.14 грн, ?26.05.2020-10.06.2020 (10441,87 грн*16 днів*0,03/366)=13,69 грн, ?11.06.2020-10.08.2020 (10241,87 грн *61 день * 0.03/366)=51,21 грн, ?11.08.2020-01.11.2021 (10041,87 грн * 143 дні * 0.03/366)+(10041,87*305 днів* 0.03/365)=369,43 грн Разом за період 01.11.2018-01.11.2021 3% річних по гривневому боргу складає 942,86 коп. По розписці від 20.03.2012 3% річних вирахувані наступним чином: 5000 доларів США * 3% * 3 роки = 450 доларів США. Щодо визначення, в якій валюті має бути стягнення за договорами позики, по яким у розписках валютою зазначались долари США Як зазначено у постанові ВП ВС 373/2054/16 від 16.01.2019, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Суд приходить до висновку про необхідність стягнення по позикам, які надавалися у доларах США, основної суми боргу, процентів за користування коштами (1048 ЦК України), 3 відсотків річних - у доларах США. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом задоволено 4,92 відсотка позовних вимог. Позивачкою сплачено судового збору 12540 грн, отже стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає 4,92 відсотка від 12540 грн, а саме 616.97 грн. Також позивачкою заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 30047,80 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача подано: копію ордеру на надання правничої правової допомоги [PERSON] на підставі: договору про надання правової допомоги № б/н від 05.08.2021 (а.с.12 т.1); копію квитанції від 08.08.2021 про оплату за надання послуг на суму 2500 грн (а.с.13 т.1); копію квитанції від 24.10.2021 про оплату за надання послуг на суму 8500 грн (а.с.14 т.1); копію договору про надання правової допомоги від 05.08.2021, укладеного між адвокатом Герасимів А.Й. та [PERSON] ; детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с.94-98 т.1); акт передачі-приймання послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 05.08.2021 (а.с.106-107 т.1). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не було заявлено про неспівмірність витрат на правничу допомогу. На підставі наведеного суд стягує 4,92 відсотки від 30047,80 грн, що становить 1478 грн. 35 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial