Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України з позовом до відповідача, яким просив витребувати з приватної власності останнього у власність держави в особі Міністерства освіти і науки України нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв.м. (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005), скасувавши державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв.м. (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005) за [PERSON] з одночасним припиненням права власності. Позов мотивує тим, що позивачу (державі в особі Міністерства освіти і науки України) на праві власності належить будинок [ADDRESS] , що знаходиться в оперативному управлінні Львівського національного університету ім. І.Франка. Незважаючи на перебування будинку у державній власності, батько відповідача [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS] у цьому будинку, однак в подальшому під час розгляду кримінального провадження ухвалою суду встановлено факт підробки документів, на підставі яких проведена ця приватизація. Згідно з розпорядженням голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.05.2001 року № 610 на підставі звернення [PERSON] у будинку [ADDRESS] було знято нумерацію квартири [ADDRESS] та присвоєно будинку окремий будинковий номер «№ 39А», про що в подальшому видано відповідне свідоцтво, а після цього на підставі договору дарування від 14.12.2004 власником квартири став відповідач. Вважає, що квартира вибула з володіння МОН України та оперативного управління Університету поза його волею, оскільки первинна її приватизація проведена на підставі розпорядження, яке є підробленим і яке видано неіснуючим органом приватизації. Оскільки майно в подальшому безвідплатно на підставі договору дарування перейшло у власність відповідача, просить витребувати таке в судовому порядку, скасувавши при цьому державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна та припинивши право власності відповідача на вказане майно. У відповіді на відзив додатково зазначив із посиланням на п.\~34\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~22.01.2020\~у справі\~№ 910/1809/18\~(аналогічна\~позиція в\~постанові ВП\~ВС від\~11.02.2020\~у справі\~№922/614/19),\~що власник\~з дотриманням\~вимог статті\~388\~ЦК України\~може витребувати\~належне йому\~майно від\~особи,\~яка є\~останнім його\~набувачем,\~незалежно від\~того,\~скільки разів\~це майно\~було відчужене\~до того,\~як воно\~потрапило у\~володіння останнього\~набувача.\~Для такого\~витребування не\~потрібно визнавати\~недійсними рішення\~органів державної\~влади чи\~місцевого самоврядування,\~які вже\~були реалізовані\~і вичерпали\~свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Відповідач подав відзив на позовну заяву, заперечення та письмові пояснення на відповідь на відзив, у яких проти позову заперечив, оскільки будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 29.04.2003 на праві приватної власності належить релігійній громаді Української Греко-Католицької Церкви храму Матері Божої Неустанної Помочі. На підставі розпорядження голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.05.2001 раніше приватизованій квартирі присвоєно окремий будинковий номер, а на підставі розпорядження від 21.04.2004 № 1471 батькові відповідача видано свідоцтво про право власності і у встановленому законом порядку такі розпорядження не скасовані. Так само не оскаржений і є чинним договір дарування, на підставі якого він набув право власності. Позбавлення відповідача права власності на спірне майно становитиме непропорційне втручання держави у його право, нестиме для нього індивідуальний і надмірний тягар, що суперечить прецедентній практиці ЄСПЛ. Крім того, батьком відповідача було перетворено квартиру як об`єкт нерухомого майна в житловий будинок, що виключає витребування її на користь позивача. У зв`язку з наведеним, просив у задоволенні позову відмовити. Окремо, в порядку ст.267 ЦК України відповідач подав заяву про застування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, що є додатковою підставою для відмови в позові. Зокрема, приватизація квартири відбулась у 1996 році, і з цього часу позивач як засновник Університету не міг не знати про вибуття майна з його володіння. Крім цього, ще у 2012 році ректор Університету скерував до прокуратури Галицького району м.Львова повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з приватизацією квартири, а ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.03.2014, яка прийнята за наслідками розгляду цього кримінального провадження, встановлено факт злочинної недбалості під час видання та підписання документів для приватизації. Таким чином, прокурор також був обізнаним із фактом вибуття майна з володіння позивача. Відповідно трьохрічний строк позовної давності сплив ще у 2015 році, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише у 2021 році, що є підставою для відмови в позові. Представник позивача Міністерства освіти і науки України та представник третьої особи Львівського національного університету імені Івана Франка надали суду письмові пояснення на позов, в яких вимоги позовної заяви прокурора підтримали з підстав та мотивів, які є аналогічними зазначеним прокурором у позовній заяві та відповіді на відзив. У судовому засіданні прокурор та представник третьої особи позов підтримали із підстав та мотивів, викладених у поданих ними заявах по суті спору, відповідач та його представник проти позову заперечили із підстав та мотивів, зазначених у поданих ними заявах по суті спору. Позовна заява\~надійшла до\~суду 10.08.2021.\~Ухвалою суду\~від 03.09.2021\~відкрито провадження\~у справі.\~Ухвалою суду\~13.09.2021\~вжито заходів\~забезпечення позову\~у виді\~накладення арешту\~на житловий\~будинок загальною\~площею 41,7\~кв.м,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~(реєстраційний\~номер майна:\~8777815\~від 10.02.2005),\~який належить\~на праві\~приватної власності\~ [PERSON] із забороною іншим особам вчиняти дії щодо набуття права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 12.09.2021 відповідачем подано відзив на позов, 08.10.2021 прокурором відповідь на відзив, 03.11.2021 відповідачем заперечення, 17.11.2021 представником третьої особи письмові пояснення, 14.02.2022 відповідачем письмові пояснення, 21.04.2022 представником позивача МОН України письмові пояснення. Ухвалою суду від 23.06.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази надані сторонами та третьою особою або витребувані за їх клопотанням судом. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При розгляді цієї справи правове значення для суду при вирішенні спору має цивільна справа № 463/6643/18, оглянута судом, за позовом Львівського Національного Університету імені Івана Франка до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності, повернення нерухомого майна, у розгляді якої приймали участь ті ж самі особи, в тому числі згідно ухвали Львівського аперяційного суду від 04.01.2021 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Міністерство освіти і науки України, в межах якої встановлені певні обставини, які підлягають доказуванню у цій справі. При цьому суд звертає увагу, що постанова Львівського апеляційного суду від 01.03.2021 у цій справі є чинною та сторонами в касаційному порядку не оскаржувалась, в тому числі у частині підстав та мотивів ухваленого судом апеляційної інстанції рішення. Також при розгляді питання про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, зокрема в питанні, чи мали місце певні дії (бездіяльність) та чи вчинені вони певною особою, судом враховуються обставини, встановлені у кримінальній справі № 461/2203/14-к, кримінальне провадження у якій закрито зі звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі ухавли Галицького районного суду м. Львова 12.03.2014. Судом встановлено, що на балансі ЛНУ ім. І. Франка перебуває житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Засновником Університету відповідно до Статуту є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки, а сам будинок перебуває у державній власності та переданий Університету на праві оперативного управління. Спірний житловий будинок є одноповерховим та складається із шести квартир, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи та Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо нього, й належить до відомчого житлового фонду (додаток до листа МОН України від 17.06.2010). Також встановлено, що спірний житловий будинок було закріплено за ЛНУ ім. І. Франка на праві оперативного управління на підставі Наказу МОН України № 85 від 29.01.2014 «Щодо закріплення державного майна за Львівським Національним Університетом імені Івана Франка» та Додатку до вказаного Наказу МОН України № 85 від 29.01.2014. Доводи відповідача щодо права власності на спірне майно релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви храму Матері Божої Неустанної Помочі суд вважає безпідставними, оскільки згідно свідоцтва про право власності, належним чином засвідчена копія якого знаходиться у матеріалах інвентаризаційної справи, релігійній громаді належить не будинок, а каплиця загальною площею 37,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Такий об`єкт не відноситься до предмету спору та немає необхідності вирішувати будь-які питання щодо нього. Зі змісту ухвали Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2014 у кримінальній справі № 461/2203/14-к встановлено, що [PERSON] , перебуваючи на посаді проректора з адміністративно-господарської роботи Львівського державного університету імені Івана Франка, будучи призначеним Наказом ректора Львівського державного університету імені Івана Франка № 530 від 05.05.1994, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, проявляючи злочинну халатність, в порушення вимог ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якою передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, «передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації» без погодження з Міністерством освіти і науки України, у сфері управління якого перебуває усе майно, що перебуває на балансі Львівського державного університету імені Івана Франка, підписав та видав від імені ЛДУ ім. Івана Франка, завірені печаткою ЛДУ ім. І. Франка наступні документи: доручення ТзОВ «Профіт» № 597-1121 від 05.04.1996 про оформлення документів про право власності на квартиру [ADDRESS] ; розпорядження органу приватизації № 596-1121 від 05.04.1996 про передачу вказаної квартири у приватну власність; свідоцтво від 03.06.1996 про право власності [PERSON] на вказану квартиру. Вказаними діями [PERSON] фактично відчужив на користь третіх осіб, а саме [PERSON] квартиру [ADDRESS] у відомчому житловому будинку [ADDRESS] , який перебуває на балансі ЛНУ ім. І.Франка, є державною власністю, відноситься до сфери управління МОН України, чим станом на 03.06.1996 завдав шкоди державним інтересам на загальну суму 7196 грн. На підставі отриманого [PERSON] свідоцтва про право власності ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвало право власності на квартиру [ADDRESS] . 23 травня 2001 року розпорядженням Личаківської РА ЛМР № 610 «Про присвоєння окремого будинкового номера 39 «А» частині будинку [ADDRESS] » було затверджено висновок міжвідомчої комісії (протокол № 5-10 параграф 15 від 20.03.2001) про те, що технічно можливо присвоїти окремий будинковий номер 39 «А» частині будинку [ADDRESS] та зняти нумерацію квартири [ADDRESS] складається із однієї житлової кімнати площею 20,50 кв.м, кухні площею 13,00 кв.м, коридору площею 3,40 кв.м, вбудованої шафи площею 4,8 кв.м. Загальна площа будинку становить 41,70 кв.м, житлова - 20,50 кв.м. Зазначеним розпорядженням зобов`язано [PERSON] внести зміни в технічну документацію, а також звернутися до уповноваженого органу для оформлення права власності. 21 жовтня 2004 року Личаківською РА ЛМР видано розпорядження № 1471 «Про оформлення права власності на будинок [ADDRESS] гр. [PERSON] », яким: зобов`язано відділ приватизації державного житлового фонду оформити та видати гр. [PERSON] свідоцтво про право приватної власності в цілому на одноповерховий однокімнатний будинок [ADDRESS] ; гр. [PERSON] зобов`язано зареєструвати свідоцтво про право власності на будинок, вказаний в п. 1, у Львівському ОДКБТІ та ЕО. 21 жовтня 2004 року Личаківською РА ЛМР було видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] , яким посвідчено, що будинок в цілому за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . 14 грудня 2004 року [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 18.03.2009, подарував спірний житловий будинок своєму синові [PERSON] (відповідачу у справі) на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Кушнерик Н.П., зареєстрованого у реєстрі за № 5046. 10 лютого 2005 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] у реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 8777815. При цьому встановлено, що технічні характеристики нерухомого майна будинку [ADDRESS] не змінились та є ідентичними квартирі [ADDRESS] , за виключенням присвоєння йому окремого будинкового номеру [ADDRESS] та зняття нумерації квартири [ADDRESS] , що підтверджується наведеними вище правовстановлюючими документами та інвентаризаційними справами на спірний будинок та квартиру. Таким чином, доводи сторони відповідача щодо того, що «батько відповідача фактично перебудував вказану квартиру в окремий будинок…, відмінний за своїми характеристиками від того, який було первинно відчужено», на думку суду, є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам. Питання щодо приватизації регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Стаття 1 вказаного Закону дає визначення приватизації державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до частини другої статті 2 Закону не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно частини першої статті 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Як встановлено судом та матеріалами справи Львівський національний університет імені Івана Франка є державним освітнім закладом, що підпорядкований МОН України. Фінансування цього вищого навчального закладу здійснюється за рахунок державного бюджету. Основні засоби і майно, що рахується на балансі ЛНУ, є державною власністю та перебуває у господарському віданні університету. Львівський Національний Університет імені Івана Франка є Національним закладом України. Згідно частини першої, другої статті 70 Закону України «Про вищу освіту» матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюється відповідно до законодавства. Майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством. За приписами частини першої статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час звернення до суду із позовом, до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема, інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством. Відповідно до частини четвертої статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції, яка діяла на час звернення до суду із зазначеним позовом, об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Аналогічно у ст. 63 України «Про освіту» в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Навчальні заклади самостійно розпоряджаються прибутками від господарської та іншої передбаченої їх статутами діяльності. Основні фонди,\~оборотні кошти\~та інше\~майно державних\~навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. За змістом пункту 2 Указу Президента України «Про Положення про національний заклад (установу) України» від 16 червня 1995 року № 451 заборонено органам виконавчої влади передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям. Пунктом 12.1 Статуту ЛНУ передбачено, що майно, яке закріплене за Університетом засновником (МОН України) належить Університету на праві господарського відання. Майно, передане в господарське відання Університету, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника та конференції, крім випадків, передбачених законодавством. Таким чином, з огляду на вищенаведені норми матеріального права вбачається, що відносно майна ЛНУ ім. І. Франка, управління яким здійснюється МОН України, законом встановлена заборона на його відчуження, в тому числі в порядку приватизації. Отже, згаданими нормативними актами встановлено заборону на приватизацію об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти та використання їх не за освітнім призначенням та передбачено, що майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством. Таким чином, законодавчо встановлено обмеження з приводу передачі майна закладів вищої освіти іншим особам, в тому числі шляхом приватизації (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 463/1832/18 (провадження № 61-12431 св19). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до правового висновку, викладеного у спорі між тими самими сторонами (цивільна справа № 463/6643/18), у постанові Львівського апеляційного суду від 01.03.2021, з яким погоджується суд у цій справі, що документи на підставі яких відбулась приватизація державного житлового фонду-квартири [ADDRESS] прийняті за відсутності волевиявлення власника-держави в особі МОН України. Тому вищезгадані документи, на підставі яких відбулася приватизація квартири [ADDRESS] , не створюють правових наслідків незалежно від того, чи були вони скасовані судовими рішеннями в іншій справі. Відсутність спрямованого на приватизацію державного житлового фонду-квартири [ADDRESS] рішення повноважного органу державної влади МОН України означає, що держава в особі МОН України як власник не виявляла волі на приватизацію квартири [ADDRESS] , а тому вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею без прийняття ним відповідного рішення. За приписами частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило - мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі ( див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі « East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року ( East/West Alliance Limited v.Ukraine, заява № 19336/04) параграф 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування-передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном навіть, якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має бути співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовулась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив наступне. Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (g 77). Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалюювати над екологічними міркуваннями, особливо, якщо держава має законодавство з цього питання (g79). Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні, окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялася жодна забудівля (g88). Вищенаведена позиція викладеа у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс/18). Будь-які приписи, зокрема, і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно захисту державної власності і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Таким чином, суд не погоджується з доводами сторони відповідача щодо того, що позбавлення його права власності на спірне майно становитиме непропорційне втручання держави у його право, нестиме для нього індивідуальний і надмірний тягар, що суперечить прецедентній практиці ЄСПЛ. Повернення житлового будинку, незаконно відчуженого фізичній особі неуповноваженою особою, у державну власність ґрунтується на положеннях національного законодавства, переслідує легітимну мету захисту прав та інтересів власника майна відповідно до норм законодавства України щодо захисту права власності у тому, щоби таке заволодіння приватними особами чужим майном присікалось з боку держави та її державних органів. Таке втручання, на думку суду, не порушуватиме вимогу пропорційності та не становитиме для відповідача [PERSON] індивідуальний та надмірний тягар, оскільки право користування спірним будинком (квартирою), що відноситься до відомчого житлового фонду, первинно набуте [PERSON] та членами його сім`ї (в тому чимлі, відповідачем [PERSON] , що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на будинок а.с.15-16), як і право відповідача із членами його сім`ї в подальшому проживати у спірному житлі на підставі норм ЖК України, не є предметом спору у цій справі, й позовної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з будь-яких підстав, чи його виселення із житлового будинку позивач не ставить. Водночас, безпідставне набуття спірного будинку у власність створює для відповідача додакові майнові права (окрім права користування ним), якими останній не був наділений до цього, зокрема щодо набуття права власності на земельну ділянку, що знаходиться у комунальній власності та перебуває у користуванні ЛНУ ім. Івана Франка згідно з рішенням Львівського облвиконкому від 03.12.1952 № 2392 «Про відведення земельної ділянки Львівському державному університету ім. І. Франка під Ботанічний сад». Так, встановлено, що ухвалою Львівської міської ради № 3921 від 09.09.2010 за зверненням відповідача [PERSON] йому було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право на земельну ділянку [ADDRESS] , й останній звертався 17.07.2018, 30.08.2018 до ЛНУ ім. Івана Франка як суміжного землекористувача з листами про погодження меж земельної ділянки за цією адресою. Саме обставина можливого набуття у власність відповідача земельної ділянки, що перебуває у користуванні третьої особи, як видно із листа третьої особи на ім`я позивача від 18.05.2021, стала причиною з`ясування обставин правомірності набуття відповідачем спірного будинку у власність та наступного звернення ЛНУ ім. І. Франка із аналогічним позовом до відповідача у справі справа № 463/6643/18. Відповідно до ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Натомість можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частина перша-третя статті 388 ЦК). У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203 цс15 викладена наступна правова позиція: відповідно до статей 317, 319 ЦК саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі №916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц, від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула із володіння власника держави в особі МОН України поза його волею, оскільки службова особа ЛНУ ім.. Ію Франка проректор з адміністративно-господарської роботи [PERSON] відчужив (підписав документи на приватизацію та передачу у власність) вказану квартиру у приватну власність [PERSON] без вираження на це волі власника держави в особі МОН України. Відтак МОН України згідно з частиною третьою статті 388 ЦК має право на витребування від відповідача [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв.м. (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2015), який вибув з володіння держави поза її волею та був набутий на підставі договору дарування безоплатно від [PERSON] , який не мав права його відчужувати. Оскільки майно було набуте відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, й обставина щодо добросовісності набуття відповідачем спірного майна у власність в даному випадку не має правового значення. Вирішуючи позов у частині позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності із одночасним припиненням такого права, суд виходить із наступного. Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в\~редакції,\~чинній на\~час ухвалення\~рішення судом,\~у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Встановлено, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.09.2021, що державну реєстрацію права власності [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] у реєстрі прав власності на нерухоме майно проведено 10 лютого 2005 року, реєстраційний номер майна 8777815. Оскільки первинна державна реєстрація права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] була проведена без законних правових підстав на майно, яке, як встановлено судом, незаконно вибуло з володіння держави в особі позивача, а тому підлягає задоволенню також вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача із одночасним припиненням такого права. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257\~ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому обчислення позовної давності в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18). Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався (повинен був дізнатися) з часу залучення його до участі у справі № 463/6643/18 згідно ухвали Львівського аперяційного суду від 04.01.2021 як третьої особи. Доводи заяви про застосування строку позовної давності цих висновків суду не спростовують, інших доказів щодо пропуску строку позовної давності безпосередньо позивачем в особі Міністерства освіти та науки України (чи його попередників у спірних правовідносинах) матеріали справи не містять. Аналогічно матеріали справи не містять доказів, що прокурору Львівської обласної прокуратури було відомо (або повинно було бути відомо) про порушення права позивача раніше останнього. Так, участі у кримінальному провадженні № 42013150050000082 про обвинувачення [PERSON] прокурори Львівської обласної прокуратури не приймали, жодних зверненяь від позивача до Львівської обласної прокуратури з приводу порушення його прав не надходило, а позивачу, як уже було зазначено вище, стало відомо про порушення його права з часу залучення його до участі у справі № 463/6643/18 згідно ухвали Львівського аперяційного суду від 04.01.2021 як третьої особи. При цьому підставою для прийняття судом апеляційної інстанції рішення від 01.03.2021 у справі № 463/6643/18 є відсутність права на звернення з таким позовом у ЛНУ ім. І. Франка, який не є власником спірного майна, що передане йому засновником - Міністерством освіти та науки України на праві оперативного управління. Відтак, витребувати вказане майно університету вправі лише держава в особі Міністерства освіти та науки України як належний його власник. Також суд звертає увагу, що позов в інтересах держави в особі Міністерства освіти та науки України пред`явлено заступником керівника Львівської обласної прокуратури з підстав порушення інтересів держави, оскільки уповноважений орган (МОН України) заходів щодо усунення зазначених порушень законодавства не вживав. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень,\~до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Встановлено, що Львівською обласною прокуратурою листом № 24-253вих-21 від 16.04.2021 в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Міністерство освіти та науки України про вибуття з власності держави оспорюваного майна та надання інформації про вжиті Міністерством заходи, в т.ч. представницького характеру, щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] майна будинку [ADDRESS] . Однак з листа Міністерства освіти та науки України № 1/11-4404 від 17.06.2021 вбачається, що самостійних заходів представницького характеру Міністерство вживати не буде і просило органи прокуратури вжити заходів спрямованих на захист інтересів держави. За таких обставин, суд вважає доведеними підстави звернення із відповідним позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти та науки України. Понесені Львівською обласною прокуратурою судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в загальній сумі 6533 грн.) підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved