Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що 09.09.2021 року з сайту Єдиного державного реєстру боржників вона дізналася про наявність у неї боргу за несплачений штраф за постановою № 356386 від 17.07.2021 року що винесена відділенням поліції № 5 Кам`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. В Жовтоводському ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вона отримала оригінал постанови від 18.08.2021 року про відкриття виконавчого провадження № 66555695, а також копію постанови серії ЕГА № 356386 від 17.07.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. Постановою державного виконавця від 18.08.2021 року з неї було стягнуто 170 гривень виконавчого збору, іншою постановою від 18.08.2021 року визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 269,02 грн. Постановою державного виконавця від 27.09.2021 року було накладено арешт на кошти позивачки на рахунках, що їй належать. 01.11.2021 року Жовтоводським ДВС була видана платіжна вимога № 66555695 про стягнення з [PERSON] 2139,02 грн., в тому числі, штрафу в розмірі 1700 грн., 170 грн виконавчий збір, 269,02 грн. витрати виконавчого провадження. Згідно квитанції № 13703126М від 17.11.2021 року [PERSON] сплатила 1408,56 грн. на рахунок Жовтоводського відділу ДВС. З карткового рахунку № [NUMBER] в АТ «Райффайзен Банк Аваль» , який належить [PERSON] , була списана сума в розмірі 730,46 грн., разом 1408,56 грн. + 730,46 грн. = 2139,02 грн. В зв`язку зі сплатою усіх зазначених сум 23.11.2021 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Оскільки позивачка не погодилася з постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, оскаржила її до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, рішенням якого від 10.12.2021 року у справі № 176/1736/21 скасовано постанову серії ЕГА№ 356386 від 17.07.2021 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу 850 грн., винесена поліцейським відділення поліції № 5 міста Жовті Води Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області сержантом поліції Костюковською Юлією Григорівною. Рішення суду набуло чинності 11.01.2022 року. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду через ухвалення незаконного рішення в розмірі 2139,02 копійок, витрати на правничу допомогу. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та місце судового розгляду, надали клопотання про розгляд за їхньої відсутності, позов підтримали, на його задоволенні наполягали. Представник відповідача надав письмовий відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки вважав, що по-перше, із позовними вимогами про визнання дій поліцейської Костюковської Ю.Г. позивачка до суду не зверталася, належним доказом протиправних дій, рішень, бездіяльності є відповідне рішення або вирок суду, що набрало законної сили або інші докази. Відповідно до ст. 25 Бюджетного Кодексу України , відшкодування відповідно до закону шкоди, спричиненої особі внаслідок незаконних дій чи рішень органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб здійснюється державою, а не ГУНП. ЇЇ в таких випадках представляє орган , який здійснює функції держави у цих відносинах. Тому списання коштів в такому випадку відбувається за рахунок державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки та бездіяльності органів державної влади, причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіянням позивачу матеріальної шкоди, за наявності яких виникає право на її відшкодування. Позовні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу є похідними, тому також не підлягають задоволенню також з урахуванням того, що не долучено документальне підтвердження понесених витрат. В судовому засіданні представник відповідача Блохін О. позицію, викладену у відзиві, підтримав, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке: Судом встановлено та це не заперечують сторони, що постановою № 356386 від 17.07.2021 року, винесеною поліцейським відділення поліції № 5 Кам`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області сержантом поліції Костюковською Ю.Г., позивачку [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено стягнення в сумі 850 грн. за те, що [PERSON] 17.07.2021 року близько 10 год.52 хв. , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , подзвонила на спецлінію «102» та здійснила завідомо неправдивий виклик поліції. На підставі ч.1,2 ст. 308 КУпАП оскільки позивачкою не було сплачено штраф своєчасно, на виконання примусового стягнення постанову було направлено в ДВС. Жовтоводським відділом ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанову від 18.08.2021 року про відкриття виконавчого провадження № 66555695 про стягнення з [PERSON] подвійного штрафу 1700 грн. Постановою державного виконавця від 18.08.2021 року з [PERSON] було стягнуто 170 гривень виконавчого збору, іншою постановою від 18.08.2021 року визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 269,02 грн. Постановою державного виконавця від 27.09.2021 року було накладено арешт на кошти позивачки на рахунках, що їй належать. 01.11.2021 року Жовтоводським відділом ДВС була видана платіжна вимога № 66555695 про стягнення з [PERSON] 2139,02 грн., в тому числі, штрафу в розмірі 1700 грн., 170 грн виконавчий збір, 269,02 грн. витрати виконавчого провадження. Згідно квитанції № 13703126М від 17.11.2021 року [PERSON] сплатила 1408,56 грн. на рахунок Жовтоводського відділу ДВС . 15.11.2021 року з карткового рахунку № [NUMBER] в АТ «Райффайзен Банк Аваль» , який належить [PERSON] , була списана різниця несплаченої заборгованості в сумі 730,46 грн., разом 1408,56 грн. + 730,46 грн. = 2139,02 грн. В зв`язку зі сплатою усіх зазначених сум 23.11.2021 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Оскільки позивачка не погодилася з постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, оскаржила її до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10.12.2021 року у справі № 176/1736/21 скасовано постанову серії ЕГА№ 356386 від 17.07.2021 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу 850 грн., винесена поліцейським відділення поліції № 5 міста Жовті Води Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області сержантом поліції Костюковською Юлією Григорівною, в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Рішення суду оскаржено не було та набуло чинності 11.01.2022 року. Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (постанови Верховного суду від 13.02.2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18.01.2021 року у справі № Б-23/75-02). З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню релевантний висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст.1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу). З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є незаконне притягнення позивачки [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП. Інформації про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо не було установлено, а тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення ст.1174 ЦК України. Згідно ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Зміст наведених норм права дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу в особі державного органу, в даному випадку ГУНП В Дніпропетровській області. Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6501цс17 та у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц (провадження № 61-2986св18) та від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18). Зміст позовної заяви цілком свідчить про те, що позов пред`явлено до держави в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Такий же висновок підтверджено постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, згідно з якою належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в стягненні 2139,02 гривень, суд вважає обґрунтованою, оскільки про стягнення з позивача вказаних грошових коштів в примусовому порядку до державної виконавчої служби звернувся відповідач, в зв`язку з чим постановою про відкриття виконавчого провадження від 18 серпня 2021 року ВП №66555695 державний виконавець Жовтоводського відділу ДВС у Камянському районі Дніпропетровської області вирішив стягнути з [PERSON] на користь держави 1700 гривень подвійного розміру штрафу, згідно постанови № 356386 від 17.07.2021 року. Згідно квитанції № 13703126М від 17.11.2021 року [PERSON] сплатила 1408,56 грн. на рахунок Жовтоводського відділу ДВС . 15.11.2021 року з карткового рахунку № [NUMBER] в АТ «Райффайзен Банк Аваль», який належить [PERSON] , була списана різниця несплаченої заборгованості в сумі 730,46 грн., разом 1408,56 грн. + 730,46 грн. = 2139,02 грн. Тому суд вважає, що завдану матеріальну шкоду в розмірі 2139,02 грн. слід стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету. Стосовно позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає, що оскільки позивачкою до позову не долучені на підставі вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України належні та допустимі докази на підтвердження цих витрат, тому обґрунтованих підстав для задоволення даних вимог судом не встановлено. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial