Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. 21.10.2022 керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до суду із позовом, в якому просить: - витребувати у [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) нежитлові приміщення в підвалі житлового будинку за літ. «А-2» загальною площею 259,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1651262663101); -\~скасувати державну\~реєстрацію права\~власності [PERSON] \~на нежитлові\~приміщення в\~підвалі житлового\~будинку за\~літ.\~«А-2»\~загальною площею\~259,1\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~(запис\~про право\~власності № 28062720\~від 21.09.2018,\~внесений на\~підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 43162141 від 24.09.2018; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1651262663101), з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Також, позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат. Аргументи учасників справи. Відповідач відзиву на позов або будь-яких інших клопотань до суду не надав. Рух справи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2022 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2023, цивільна справа № 953/5892/22 передана для розгляду цьому складу суду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.01.2023 цивільну справу прийнято до провадження та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 16.02.2023 Київським районним судом постановлено ухвалу, якою було вирішено перейти до розгляду справи за позовом за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, в матеріалах справи наявна заява останнього про розгляд справи за відсутності, якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності не надав, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] не прибув, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Київською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42021222010000231 за ч. 4 ст. 190 КК, ч. 3 ст. 365-2 України за фактом протиправного заволодіння приватними особами нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , що призвело до незаконного вибуття із комунальної власності об`єкта нерухомості. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Реєстр) встановлено, що державним реєстратором Філії комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської області Бурдюк І.С. за заявою [PERSON] прийнято рішення за № 43162141 від 24.09.2018 (з відкриттям розділу у Реєстрі), на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежитлові приміщення в підвалі житлового будинку за літ. «А-2» загальною площею 259,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1651262663101). Як правовстановлюючі документи [PERSON] на це майно в Реєстрі зазначені лише технічний паспорт на вказані нежитлові приміщення та технічний звіт про стан існуючих будівельних конструкцій від 21.09.2018, виготовлені ТОВ «АМРА ГРУП» на замовлення [PERSON] . Згідно наявної в Реєстрі інформації право власності на вказане нерухоме майно на теперішній час зареєстровано за [PERSON] . Разом з цим, встановлено, що дійсним власником спірних приміщень є Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради. Так, житловий будинок по [ADDRESS] , у складі якого перебувають спірні приміщення,за даними акту приймання-передачі житлового комплексу з балансу КП «Жилкомсервіс» на баланс ОСББ «ВОСХОД-3» від 2014 року, збудовано у 1929 році. 05.11.1991 відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінет Міністрів України видав постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю». Відповідно до\~постанови Уряду № 311 від 05.11.1991\~до комунальної власності передано житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Додатком № 1 до рішення Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області від 19.03.1992 «Про комунальну власність міста», доступного в Єдиному міському реєстрі актів Харківської міської ради, міського голови та виконавчих органів ради за посиланням https://doc.city.kharkov.ua/ru/profile/document/viewhtml/id/159470, затверджено Перелік об`єктів комунальної власності м. Харкова, до якого включено житловий та нежитловий фонд, окрім того, що перебуває у власності відомств. До об`єктів комунальної власності увійшов, у тому числі, житловий фонд Київського району м. Харкова, який відображався на балансі Київського ЖЕО (рішення Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області від 28.09.1992). Згідно зі ст. 32 Закону України «Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII, який діяв на час прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна, суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Відповідно до\~ст.\~35\~Закону №\~697-XII\~об`єктами\~ права\~ комунальної\~ власності\~ є\~ майно,\~що забезпечує\~діяльність відповідних\~Рад і\~утворюваних ними\~органів;\~кошти місцевих\~бюджетів,\~державний житловий\~фонд,\~об`єкти\~житлово-комунального\~господарства;\~майно закладів\~народної освіти,\~культури,\~охорони здоров`я,\~торгівлі,\~побутового обслуговування;\~майно підприємств;\~місцеві енергетичні\~системи,\~транспорт,\~системи зв`язку\~та інформації,\~включаючи націоналізоване\~майно,\~передане відповідним\~підприємствам,\~ установам,\~організаціям;\~а також\~інше майно,\~необхідне для\~забезпечення економічного\~і соціального\~розвитку відповідної\~території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. Відповідно до пунктів 2, 3 ст. 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990 № 533-XII (в редакції Закону від 11.10.1991, яка діяла на час прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна), розпорядження і управління комунальною власністю здійснюють від імені населення адміністративно-територіальних одиниць відповідні місцеві Ради народних депутатів та уповноважені ними інші органи місцевого самоврядування. До комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів. Прийняття житлового фонду, до якого увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , до комунальної власності м. Харкова здійснено у відповідності до чинного на той час законодавства. Як слідує з відповіді Юридичного департаменту Харківської міської ради від 25.11.2021 та наданих копій документів, житловий будинок по [ADDRESS] перебував на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс» за договором про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28.02.2007, укладеним між вказаним КП і Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради (далі Управління). На підставі розпорядження Управління від 12.05.2014 № 473 та «Акту приймання-передачі житлового комплексу або його частин з балансу на баланс згідно наказів № 217 від 10.08.2012, № 131 від 29.04.2014 Департаменту житлового господарства Харківської міської ради» вказаний житловий будинок було передано з балансу КП «Жилкомсервіс» на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВОСХОД-3». Приватизація нежитлових приміщень підвалу у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не відбувалась. Також, в розпорядженні від 12.05.2014 № 473 застережено, що передача житлового комплексу на баланс ОСББ не припиняє права власності територіальної громади м. Харкова на вказаний об`єкт. Співставленням плану нежитлових приміщень згідно з технічним паспортом, виготовленим 21.09.2018 ТОВ «АМРА ГРУП» на замовлення [PERSON] , з вилученою в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» копією плану підвалу будинку по [ADDRESS] встановлено, що технічні характеристики позначених на планах приміщень в цілому співпадають (існують невеликі розбіжності у площі конкретних приміщень та їх нумерації). Згідно з\~ч.\~3\~ст.\~3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» речові\~права на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: (1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; (2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. На час прийняття спірних приміщень у комунальну власність законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 557/1209/16-ц. Законодавство, що діяло на момент виникнення права комунальної власності у 1992 році, не передбачало обов`язкової його реєстрації, у зв`язку із чим\~\~державна реєстрація права комунальної власності Харківською міською радою як органом місцевого самоврядування на спірне майно не проводилася. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 921/320/18. Отже, спірне нерухоме майно прийнято у комунальну власність міста на підставі статей 32, 35 Закону України «Про власність»,\~статті 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», постанови Кабінету Міністрів України № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішень Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області «Про комунальну власність міста» від 19.03.1992 та 28.09.1992. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Відповідач, [PERSON] , набув право власності на спірні приміщення без будь-яких законних підстав. Вищевказана реєстрація права власності за відповідачем проведена безпідставно, у порушення вимог ст.ст. 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за відсутності правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. Як наслідок, відповідач, [PERSON] , не набув в дійсності права власності на спірне нерухоме майно через відсутність у нього належних правовстановлюючих документів, отже, не мав права вчиняти будь-які правочини, спрямовані на розпорядження цим майном у подальшому. Таким чином, необхідно скасувати державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем, оскільки наявність відповідного запису про право приватної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно перешкоджає позивачу реалізувати своє право на реєстрацію спірного нерухомого майна за Харківською міською територіальною громадою. Окружною прокуратурою відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 03.08.2022 письмово повідомлено Харківську міську раду про намір звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. Одночасно, запропоновано позивачу самостійно захистити інтереси держави шляхом пред`явлення відповідного позову. Згідно відповіді Юридичного департаменту Харківської міської ради від 29.08.2022, міською радою не вживались заходи цивільно-правового характеру щодо звернення до суду з позовною заявою про нежитлових приміщень по [ADDRESS] та скасування державної реєстрацію права приватної власності на них. Крім того, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42021222010000231 прокурор письмово інформував міську раду про факт незаконного вибуття нежитлових приміщень по [ADDRESS] з власності територіальної громади (лист від 21.12.2021 № 50-3434-21). Однак, міська рада обмежилась направленням до прокуратури повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та залучення міської ради як потерпілої особи за даним фактом (лист від 19.01.2022 № 455/9-22). Оскільки Харківською міською радою до цього часу не вживаються заходи щодо повернення незаконно відчуженого майна у власність територіальної громади, то у прокурора виникли правові підстави, передбачені положеннями\~статті 131-1 Конституції України,\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»,\~для представництва інтересів держави в суді. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Згідно із ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл,селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування. Додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у ст. 68 Конституції України (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь i гідність інших людей) є обов`язковою передумовою досягнення загальнонаціональної мети українського народу - побудови демократичної, соціальної, правової держави. Звернення прокурора до суду у даній справі спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства під час відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129\~Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13\~ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до приписів частини 5\~статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5\~статті 60 цього Закону\~визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Таким чином, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника згідно з частиною першою\~статті 388 ЦК України\~на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Так,\~статтею 27\~Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений перелік підстав для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У переліку підстав для реєстрації речових прав, визначеному ч. 1 ст. 27 вказаного Закону, відсутня така підстава, як подання державному реєстратору технічного паспорту та технічного звіту про стан існуючих будівельних конструкцій. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20. Таким чином вищевказана реєстрація права власності за відповідачем проведена безпідставно, у порушення вимог ст.ст. 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за відсутності правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. Як наслідок, відповідач, [PERSON] , не набув в дійсності права власності на спірне нерухоме майно через відсутність у нього належних правовстановлюючих документів, отже, не мав права вчиняти будь-які правочини, спрямовані на розпорядження цим майном у подальшому. Крім того, спірне майно вибуло поза волею територіальної громади. Позивач, Харківська міська рада, не надавала згоди на його відчуження, не була обізнана про факт державної реєстрації права власності на спірне майно за приватною особою, державному реєстратору ніяких документів для проведення реєстрації права власності не надавала. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 725-р територія міста Харкова в результаті адміністративної і територіальної реформи визначена як Харківська міська територіальна громада. Враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню у набувача, [PERSON] , на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Разом з цим, вирішуючи спори щодо витребування майна, суд не може залишити без уваги той факт, що власниками спірного майна/його частки були/є певні особи, і що без вирішення питання щодо скасування державної реєстрації права власності попередніх власників виконати таке судове рішення буде неможливо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 № 820/3534/17). Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Як зауважив Верховний Суд у п. 75.4 постанови від 28.10.2020 у справі №\~910/10963/19, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: (1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; (2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; (3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 58 постанови від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до Реєстру внесено наступний запис про право власності на спірний об`єкт нерухомості по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1651262663101): - № 28062720 від 21.09.2018, згідно з яким проведено державну реєстрацію права приватної власності\~на спірне майно за [PERSON] , що був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 43162141 від 24.09.2018, прийнятого державним реєстратором Філії комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської області Бурдюк І.С. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Судові витрати За приписами ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 48664,64 грн. стягнувши їх з відповідача.

Outcome: approved