Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-29 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку під час вимушених прогулів, визначення дати звільнення та відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві позивач вказує, що 11 листопада 2010 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії. Просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, пов`язану з не присвоєнням чергового рангу та зобов`язання присвоїти 8-й ранг державного службовця з 9 квітня 2010 року; зобов`язати відповідача усунути порушення його прав та здійснити перерахунок та виплату не донарахованих з причини не присвоєння чергового 8-го рангу всіх виплачуваних сум; визнати протиправними дії відповідача, пов`язані з порушенням законодавства при звільненні та зобов`язати відповідача скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2010 року № 1328 о/с та внесеними частково змінами наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с наказом Міністерства внутрішніх справ України №1505 о/с від 28 серпня 2010 року в частині, що стосується [PERSON] , та поновити його на попередній посаді, зобов`язати відповідача нарахувати та заплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Після уточнення вимог просив суд розглядати позовну заяву з вимогами про поновлення на посаді помічника міністра Міністерства Внутрішніх справ України, стягнення всіх належних сум, зобов`язання відповідача присвоїти 8 ранг державного службовця. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2011 року позовну заяву до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не присвоєння чергового рангу; визнання протиправними дії відповідача щодо скасування щомісячної надбавки за високі досягнення в праці в розмірі 50% відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268, встановленої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 9 квітня 2008 року № 664-о/с; зобов`язання скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 4 квітня 2010 року № 596 о/с в частині, що стосується його, та здійснити перерахунок всіх виплачуваних після 1 квітня 2010 року сум з урахуванням зазначеної надбавки; зобов`язання нарахувати і виплатити у відповідності із положенням статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу з урахуванням надбавки в розмірі 50% та доплати за ранг; зобов`язання нарахувати і виплатити у відповідності із положенням статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки у виплаті належних сум з 18 серпня 2010 року по день фактичного розрахунку з урахуванням надбавки в розмірі 50% та доплати за ранг; визнання протиправними дії щодо порушення законодавства при звільненні; зобов`язання скасувати наказ Міністерства внутрішніх справи України від 26 липня 2010 року № 1328 о/с та внесеними частково змінами наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1505 о/с від 20 серпня 2010 року в частині, що стосується його; визнання вимушеним прогулом періоду з дня звільнення до поновлення на посаді; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до дня поновлення на роботі з урахуванням щомісячної надбавки в розмірі 50%, встановленої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 9 квітня 2008 року № 664 о/с та доплати ранг, залишено без розгляду у зв`язку з відкликанням частини позовних вимог. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у задоволені позову відмовлено повністю з підстав необґрунтованості позовних вимог. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року у задоволенні його апеляційної скарги відмовлено, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року залишено без змін з підстав правомірності рішення суду першої інстанції. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2016 року його касаційну скаргу задоволено частково, ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. В обґрунтування підстав задоволення касаційної скарги, суд вищої інстанції виходив з того, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що відповідач в порушення вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України не запропонував іншу роботу при звільненні працівника за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі № 2а/0570/3533/2012 за позовом до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії скасовано, позовні вимоги задоволені частково: визнано дії відповідача під час звільнення незаконними, відповідач діяв всупереч повноважень, наданих йому Законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України; визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с від 26 липня 2010 року з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 ос від 20.08.2010 року в частині, що стосується його; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити його на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра з 18 серпня 2010 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року з урахуванням сплачених сум та відрахуванням обов`язкових податків і зборів. Згідно з ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку (основну й додаткову), зараховується також час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням. Оскільки, час оплаченого вимушеного прогулу зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку (основну й додаткову), робочий рік (період), за який працівникові має надаватись щорічна відпустка (основна й додаткова), має відлічуватись з дня поновлення його на роботі (дати незаконного звільнення). На даний час є складнощі з отриманням документів, довідок від відповідача про розмір суми за час вимушеного прогулу (з 18.08.2010 року по 10.09.2012 року) та нарахування днів щорічної відпустки (основної й додаткової) з розміром суми компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Колегія суддів вважала, що його вимоги до Донецького апеляційного адміністративного суду про визначення дати звільнення 10.09.2012 року, з моменту прийняття на державну службу до Секретаріату Уповноваженого ВР з прав людини задоволенню не підлягають, оскільки не були заявлені у позові та не розглядалися судом першої інстанції. У зв`язку з тим, що 10.09.2012 року він прийнятий на державну службу в Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не міг заявляти у позові на той момент суду першої інстанції про зміну дати звільнення. На день пред`явлення позову до суду він не працював. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі № 2а/0570/3533/2012 за його позовом до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Його позовні вимоги задоволені частково. Колегія суддів дійшла висновку про бездіяльність відповідача щодо не вирішення питання стосовно присвоєння або не присвоєння йому чергового рангу, яка пов`язана з обмеженням цього права відповідачем, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. У зв`язку із переліченими неправомірними діями зі сторони відповідача він зазнав значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях. Незаконно звільнивши його з займаної посади, відповідач змусив його переживати і морально страждати. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він на деякий час був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало моральні страждання. У зв`язку з цією ситуацією, відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати. Крім цього, протиправні дії відповідача спричинили порушення звичного життєвого укладу, тому що з`явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу, понад шести років. Відшкодування заподіяної моральної шкоди визначає у сумі 100000 гривень. Ця сума обумовлена глибиною його душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану здоров`я та необхідністю захищати свої права у судовому порядку понад шести років. Він був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя. Багато коштів витрачалось на лікування в період вимушених прогулів. Факт заподіяння моральної, матеріальної шкоди підтверджується виписками з історій хвороби за вказаний період. Просить суд зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 по 10 вересня 2012 року та сплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 по 10 вересня 2012 року. Визначити дату його звільнення з роботи 10 вересня 2012 року. Стягнути з відповідача відшкодування за завдану моральну шкоду в сумі 100000 грн. Позивачем [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про зміну позовних вимог. Заяву мотивує тим, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року визнано дії Міністерства внутрішніх справ України під час його звільнення незаконними, МВС діяло всупереч повноважень, наданих йому Законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України; визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с від 26 липня 2010 року з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 ос від 20.08.2010 року в частині, що стосується його; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити його на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра з 18 серпня 2010 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року (час вступу на державну службу) з урахуванням сплачених сум та відрахуванням обов`язкових податків і зборів. Наказом МВС України від 29.12.2016 № 1271 о/с було скасовано пункти наказів Міністерства внутрішніх справ України від 26.07.2010 № 1328 о/с та від 20.08.2010 № 1505 о/с у частині звільнення [PERSON] та поновити [PERSON] на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністерства внутрішніх справ України з 18 серпня 2010 року. Наказом МВС України від 11.01.2017 № 12 о/с він звільнений з 10 вересня 2012 року згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України з посади помічника Міністра відділу регіонального контролю управління дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністерства. В зазначеному наказі вказано, що йому повинні виплатити відповідно до статті 9 Закону України «Про відпустки» компенсацію за 62 календарні дні щорічної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 до 10.09.2012. 02.02.2017 направив електронною поштою та через державне підприємство «Укрпошта» заяву директору Департаменту фінансово-облікової політики МВС України про надання відомостей про повний з роз`ясненнями розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 по 10.09.2012 року, про повний з роз`ясненнями розрахунок компенсації за 62 календарні дні основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 до 10.09.2012 року, а також про надання виписки з відомостей про нарахування заробітної плати з 01.01.2009 року, довідку (розрахункові листи) про щомісячно нараховані суми в період з 01.01.2009 року по вересень 2010 року з розбивкою по видах грошового забезпечення (посадовий оклад, доплата за ранг, надбавка за вислугу років, щомісячна надбавка за високі досягнення в праці в розмірі 50 відсотків, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки тощо). 24.03.2017 направив рекомендованим листом через державне підприємство «Укрпошта» повторну заяву директору Департаменту фінансово-облікової політики МВС України в якій просив: надати розрахункові листи про повний з роз`ясненнями розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 по 10.09.2012 року; надати розрахункові листи про повний з роз`ясненнями розрахунок компенсації за 62 календарні дні основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 до 10.09.2012 року; надати розрахункові листи про нарахування заробітної плати з 01.01.2009 року про щомісячно нараховані суми в період з 01.01.2009 року по вересень 2010 року з розбивкою по видах грошового забезпечення (посадовий оклад, доплата за ранг, надбавка за вислугу років, щомісячна надбавка за високі досягнення в праці в розмірі 50 відсотків, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки з урахуванням індексу інфляції тощо); надати відомості, зміни до Пенсійного фонду України про щомісячні нарахування за дні вимушених прогулів з 18.08.2010 по 10.09.2012 року, нараховані компенсації за 62 календарні дні щорічної основної відпустки та 31 календарного дня щорічної додаткової відпустки для нарахування страхового стажу за період вимушеного прогулу з 18.08.2010 по 10.09.2012 року; надати роз`яснення про невідповідність в наданих довідках з індивідуальними відомостями про застраховану особу (персоніфікація) Пенсійного фонду України з 2009 по 2017 рік. На даний час МВС України всі, вимоги виконані, надані всі запитувані документи та матеріали. Просить суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування за завдану моральну шкоду в сумі 300000 грн. Відповідачем - Міністерством внутрішніх справ подано письмові пояснення на позов з яких вбачається, що позивача на виконання рішення суду було поновлено на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністерства та наказом МВС від 11.01.2017 № 12 о/с з 10.09.2012 було звільнено за статтею 38 КЗпП України (за власним бажанням). Одночасно позивачу було проведено виплату відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про відпустки» компенсацію за 62 календарних дні щорічної основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 по 10.09.2012. Крім того, провадження № [NUMBER] та № [NUMBER], відкриті на підставі виконавчих листів виданих Донецьким окружним адміністративним судом 28.11.2016 року на даний час завершені органами державної виконавчої служби. Просять суд у задоволені позовних вимог [PERSON] до МВС України відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шарикін Ю.В. заявили клопотання про відмову від частини позовних вимог. Зазначивши, що [PERSON] відмовляється від вимоги зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010р. по 10 вересня 2012р. та сплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010р. по 10 вересня 2012р.», а також від вимоги про визначення дату звільнення з роботи 10 вересня 2012 року. Вимогу про стягнення з відповідача відшкодування за моральну шкоду в сумі 300 000,00грн. підтримують та просять задовольнити. Щодо відшкодування моральної шкоди додатково пояснили. Розмір завданої моральної шкоди безмежний і жодна експертиза не зможе визначити шкоду завдану здоров`ю негативним впливом на психіку та знайти грошовий еквівалент цій шкоді в силу несумісності цих величин. Відшкодування моральної шкоди полягає не в її компенсації, через неможливість її точної оцінки, а в штрафних санкціях на користь потерпілого, які накладаються на завдавача моральної шкоди. Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Моральні страждання, які відчував і зараз відчуває, проявились у відчуттях страху, сорому, приниження, неможливістю продовжувати активне громадське життя, з обмеженням або позбавленням яких-небудь прав громадян тощо. Моральна шкода після нанесення по суті є непоправимою і не може бути відшкодована в повному обсязі. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров`я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. Поняття моральної та фізичної шкоди припускає можливість їх компенсації і навіть сатисфакції, але не відшкодування. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди керувався тим, що однією з його цілей є превенція нового правопорушення, а враховуючи те, що відповідачами порушені суспільно значимі права то й сума відшкодування повинна бути значною. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди керувався статтею 41 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, яка ратифікована Законом України №475/97 - ВР від 17 липня 1997 року. Складниками мінімального розміру моральної шкоди, завданої з вини відповідачем внаслідок протиправної бездіяльності є: 50 000 грн. за порушення Конституційно закріплених громадянських прав і свобод; 65 000 грн. за приниження честі і гідності; 65 000 грн. за завдання душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача; 85 000 грн. за спричинення фізичного болю і страждань, перенесених внаслідок ушкодження здоров`я та погіршення в зв`язку з цим фізичних здібностей; 35 000 грн. сатисфакційна складова моральної шкоди, яка виконує функції штрафних санкцій з метою превенції нових правопорушень з боку відповідача. Всього розмір завданої мінімальної моральної шкоди складає 300 000 гривень. Представник відповідача Щепанський А.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, додатково зазначив, що позивач жодним чином не обґрунтовує як завдану моральну шкоду так і її суму. Вважає вимогу безпідставною та такою що не підлягає задоволенню. Крім того, відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від перших двох, які підлягали розгляду в порядку адміністративного судочинства та від яких позивач відмовився, а тому оскільки, від перших двох позовних вимог [PERSON] відмовився то і у відшкодуванні моральної шкоди необхідно відмовити. Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з листопада 2010 року [PERSON] в судовому порядку вирішує питання щодо захисту та відновлення порушеного права відповідачем Міністерством внутрішніх справ України. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року у справі № 2а/0570/3533/2012 за позовом [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року скасовано. Прийнято нову постанову. Позовні вимоги задоволені частково: визнано дії відповідача під час звільнення незаконними, відповідач діяв всупереч повноважень, наданих йому Законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України; визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с від 26 липня 2010 року з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 ос від 20.08.2010 року в частині, що стосується [PERSON] ; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити [PERSON] на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра з 18 серпня 2010 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року з урахуванням сплачених сум та відрахуванням обов`язкових податків і зборів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Факт виконання судового рішення підтверджено поясненнями учасників розгляду в судовому засіданні та відомостями Автоматизованої системи виконавчих проваджень МЮ України станом на 21.08.2020 року, з якої вбачається, що органами виконавчої служби було відкрито 17.01.2017 року на підставі виконавчих листів, виконавчі провадження № [NUMBER] та [NUMBER], стягувач: [PERSON] , боржник: Міністерство внутрішніх справ України, стан ВП: завершено. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судова практика щодо стягнення (відшкодування) моральної шкоди в цивільних, господарських спорах у галузі адміністративного судочинства фундаментально побудовано на постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 (з урахуванням унесених змін 2009 року), однак під час розгляду кожної конкретної справи рішення ґрунтується на різних правозастосовних висновках, оскільки залежить від сукупності обставин і наявних у справі доказів. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься ц. 1 ст. 1 Протоколу №l до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить віл формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність. Відповідно до пункту "d" Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011: "Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин". Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-BP від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року №3436-IV офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України. Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію". При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-pп/2003). 3 урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (спів розмірності), виваженості та справедливості. Аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди та обов`язку її відшкодування, слід зважати на характер правовідносин, тривалість спору та тяжкості моральних страждань і переживань позивача та з урахуванням не вчинення у встановлені строки відповідачем покладеного на нього чинним законодавством обов`язку здійснення належних позивачу виплат, що фактично відповідачем не спростовано. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до частини 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п. п. 3, 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгру`нтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦІІК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Однак, позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, а також зважаючи те, що необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає. При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом. Однак, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). Суд не бере до уваги поданих позивачем: епікризу № 5901 (відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області); виписки з історії хвороби № 18447 (відділення невідкладеної допомоги ДОКТМО); виписки з історії хвороби № 3553 (відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області); епікризу № 1126 (Курахівська міська лікарня Донецької області); епікризу № 1273 (Курахівська міська лікарня Донецької області); епікризу № 2150 (відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області), оскільки з медичних документів вбачається, що лікарями був встановлений причинно-наслідковий зв`язок скарг позивача щодо погано самопочуття виключно з наслідками перенесеної в 2006 році закритої черепно-мозкової травми, а не з неправомірними діями зазначеними в позовних вимогах до Міністерства внутрішніх справ України. При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, Крім того, від позовних вимог, що слугували підставою спричинення моральної шкоди позивач відмовився, а в попередньому позові про поновлення на роботі та зобов`язання вчинення певних дій до Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] не ставив вимоги про відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А згідно зі ст. 79 ЦПК, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed