Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи це тим, що відповідач 20 червня 2019 року взяв у нього в борг гроші в сумі 40000 доларів США, які обіцяв повернути до 20 вересня 2019 року разом з процентами, про що відповідач написав розписку, але кошти своєчасно не повернув. Також 10 серпня 2019 року відповідач взяв у позивача в борг гроші в сумі 7000 доларів США, які обіцяв повернути до 10 вересня 2019 року, про що відповідач написав розписку, але кошти своєчасно не повернув. На неодноразові прохання позивача відповідач відмовляється повертати кошти в добровільному порядку, тому позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за договорами позики в розмірі 55025,80 доларів США, що становить у національній валюті України 2012216 гривень 47 копійок, а також сплачені судові витрати по справі. Крім цього, позивач просить відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі на підставі п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», мотивуючи тим, що розмір судового збору, який він повинен сплатити за подання до суду заяви становить 12405 гривень, що перевищує 5% розміру його річного доходу за попередній календарний рік. Представник позивача подав до суду заяву, в якій підтримав позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив справу розглянути без його участі. Відповідач з позовом не погодився, подав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи це тим, що розписки від 20 червня 2019 року та 10 серпня 2019 року надані позивачем, він не писав та не підписував і кошти від позивача не отримував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суду не відомо. Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач 20 червня 2019 року взяв в борг у позивача гроші в сумі 40000 доларів США, які обіцяв повернути до 20 вересня 2019 року разом з процентами, про що відповідач написав розписку, але кошти своєчасно не повернув. Також 10 серпня 2019 року відповідач взяв у позивача в борг гроші в сумі 7000 доларів США, які обіцяв повернути до 10 вересня 2019 року, про що відповідач написав розписку, але кошти своєчасно не повернув. Відповідно до умов договору позики, визначених в розписці від 20.06.2019 року відповідач зобов`язався за користування коштами сплатити проценти у розмірі 3% від суми позики за кожен місяць користування коштами. Отже, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання у строк визначений договором позики від 20.06.2019 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 43600,00 доларів США (40000,00 доларів США основна заборгованість+3600,00 доларів США 3% проценти за користування позикою). Також відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання у строк визначений договором позики від 10.08.2019 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 7000,00 доларів США. Так, відповідно до стаття 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, і позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що передбачено частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення відповідного договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини першої та другої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з частиною першою та другою статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Велика Палата Верховного Суду у своєму правовому висновку викладеного у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц вказала на те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), сплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди мають встановити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що передбачено статтею 524 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Верховний Суд у постанові Великої Палати від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказав, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичали зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, поверну позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж су коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, таї виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики суперечить чинному законодавству України. Враховуючи вищевказане та висновки Верховного Суду, за договорами позики від 20.06.2019 року та 10.08.2019 року, відповідач, як позичальник, зобов`язаний повернути позивачу, як позикодавцю 47 000,00 (сорок сім тисяч) доларів США що відповідно до офіційного курсу долара США визначеного Національні Банком України на день звернення до суду з відповідною позовною заявою (19 серпня 2022 року) становить у національній валюті України 1 718 724, 20 (один мільйон сімсот вісімнадцять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 20 копійок (47 000,00x36,5686= 1 718 724, 20 гривень). Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу Украй позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержані процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банк України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 Цивільного кодексу України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбаченні Цивільним кодексом України, іншими законодавчими актами або конкретні договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається зі змісту наданої відповідачем розписки 20.06.2019 року укладений між сторонами договір позики не є безоплатним, оскільки в ньому зазначено, що позика є відсоткова в розмірі 3 % в місяць. Отже, позичальник зобов`язався щомісячно нараховувати позикодавцю винагороду в розмірі 3% на суму боргу в розмірі 40000, 00 доларів США, до повного виконання договору (20.09.2019 року). Тому, борг відповідача по процентах згідно договору позики від 20.06.2019 року, укладений між відповідачем та позивачем, за період з 20.06.2019 року по 20.09.2019 року (03 місяці) становить 3600,00 доларів США (40 000,00х3%х3 місяці=3600), що відповідно до офіційного курсу долара США визначеного Національним Банком України на день звернення до суду з відповідною позовною заявою (19 серпня 2022 року) становить у національній валюті України 131 646 (сто тридцять одна тисяча шістсот сорок шість) гривень 96 копійок гривень (3 600,00x36,5686=131 646,96). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 Цивільного кодексу України). Частинами другою та четвертою статті 545 Цивільного кодексу України передбачено, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Натомість порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Вищевказане також підтверджується висновком Верховного суду, що зазначений у постанові Касаційного цивільного суду від 25.01.2021 року у справі № 758/228/18 де вказано, що за змістом статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплатила кредиторові. Так, як, відповідач грошові зобов`язання взагалі не виконав в повному обсязі, прострочивши встановлений договором строк виконання, з нього підлягає стягненню як заборгованість за договорами позики, включаючи суму нарахованих процентів за користування позикою, так і трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, на встановлений договором від 20.06.2019 року строк виконання договору 20.09.2019 року, розмір боргу становив 43 600,00 доларів США (40000,00 долар США основна заборгованість+3600,00 доларів США 3% проценти за користування позикою). Відповідач прострочив строк повернення боргу з 20.09.2019 року до дня звернення до суду 19.08.2022 року всього на 1064 днів (за 2019 рік - 112 дні, рік - 366 днів, за 2021 рік - 365 днів, за 2022 рік - 231 день). Якщо розрахувати від суми боргу 43 600, 00 доларів США: 3 % річних 2019 рік (102 дні) - 365, 00 доларів США; за 2020 рік (366 днів) - 1308,00 долар США; за 2021 рік (365 днів) - 1308, 00 доларів США; за 2022 рік (231 день) - 82 80 доларів США, що всього становить 3808, 80 доларів США, що відповідно до офіційного курсу долара США визначеного Національним Банком України на деі звернення до суду з відповідною позовною заявою (19 серпня 2022 року) становить у національній валюті України 139 282, 48 (сто тридцять дев`ять тисяч двісті вісімдесят дві гривні) 48 копійок гривень (3 808,80x36,5686=139 282, 48). На встановлений договором від 10.08.2019 року строк виконання договору 10.09.2019 року, розмір боргу становив 7000,00 доларів США. Відповідач прострочив строк повернення боргу з 10.09.2019 року до дня звернення до суд 19.08.2022 року всього на 1074 днів (за 2019 рік - 112 дні, за 2020 рік - 366 днів, з 2021 рік - 365 днів, за 2022 рік - 231 день). Якщо розрахувати від суми боргу 7000, 00 доларів США: 3 % річних за 201 рік (112 днів) - 64, 00 доларів США; за 2020 рік (366 днів) - 210,00 доларів СНУ за 2021 рік (365 днів) - 210, 00 доларів США; за 2022 рік (231 день) - 133, 0 доларів США, та всього становить 617, 00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу долара США визначеного Національним Банком України на ден звернення до суду з відповідною позовною заявою (19 серпня 2022 року) становить у національній валюті України 22 562, 83 гривень (617,00x36,5686=22 562,83). Враховуючи вищевказане, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 20.06.2019 року та договором позики від 10.08.2019 року станом на 19.08.2022 року становить 55 025,80 доларів США, що становить у національній валюті України 2 012 216 (два мільйона дванадцята тисяч двісті шістнадцять гривень) 47 копійок, де: 47 000,00 доларів США сума основного боргу 3600,00 доларів США 3% процентів за користування позикою згідно договору від 20.06.2019 року; 4425,80 доларів США три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтвердженні судові витрати. При відкриті провадження у справі, судом на підставі ч.1 ст.136 ЦПК України та п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі. Враховуючи, те, що позов задоволено в повному обсязі, з відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 12405 гривень. Крім цього, відповідно до розрахунку гонорару за надання правничої допомоги від 16.08.2022 року, на підставі договору про надання правничої допомоги №9 від 16.08.2022 року, позивачем за надання правової допомоги адвокату Турбаєвському Ю.В. сплачено 12000 гривень, які також необхідно стягнути з відповідача, що підтверджується також випискою за рахунком від 28.07.2022 року. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на користь позивачаборг за договором позики в сумі 55 025,80 доларів США гривень, що становить в національній валюті України 2 012 216 гривень 47 копійок, судовий збір в сумі 12405 гривень 00 копійокта витрати на правову допомогу в сумі 12000 гривень 00 копійок. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 202, 207, 524, 526, 530, 533, 545, 526, 599, 610, 611, 625, 629, 638, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України.

Outcome: approved