Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-14 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивований тим, що 09 грудня 2014 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від шлюбу подружжя має неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що протягом останніх років сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення сімейних відносин. Вказав, що кожен з подружжя має значно протилежні погляди на відносини у шлюбі. Відповідачка нехтує сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, піклування про створення в сім`ї доброзичливої та сприятливої морально-психологічної атмосфери. Позивач повідомив суду, що з ініціативи відповідачки між ними виникають сварки, свідками яких нерідко стають спільні діти, що тяжким чином впливає на їх психічний стан та спричиняє душевні страждання. На думку позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки між подружжям розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Крім того, позивач повідомив, що спільні неповнолітні діти проживають з ним та знаходять на його повному утриманні. Відповідачка участі у вихованні дітей не приймає, не надає жодної допомоги на утримання дітей, не піклується про їх розвиток. Станом на сьогоднішній день усі витрати пов`язані з утриманням дітей та їх забезпеченням позивач несе особисто. Позивачу важко задовольнити потреби доньок, натомість відповідачка працює та отримує заробітну плату, тому на його думку може і зобов`язана сплачувати аліменти. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу та стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідачки щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Ухвалою суду від 20.01.2023 позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів роз`єднано в самостійні провадження. Ухвалою суду від 25.01.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в частині вимог про розірвання шлюбу. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що вищевказане судове рішення та копію позовної заяви з доданими до неї документами, відповідачка отримала 26.01.2023, що підтверджується відповідною розпискою. (а.с. 20а) Ухвалою суду від 26.01.2023 відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою позовних вимог. У строк, визначений ухвалою суду від 25.01.2023, від відповідачки відзив на позов не надійшов. Натомість, 07.02.2023, до початку розгляду справи по суті надійшла заява про визнання нею позовних вимог і відсутність заперечень щодо задоволення позову. Будь-які інші докази по справі чи клопотання від відповідачки на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачем позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 09.12.2014, актовий запис № 3547. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 4) Судом встановлено, що позивач з відповідачем від шлюбу мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. (а.с. 5, 6зв.) Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладенесуд\~вважає за\~можливе розірвати\~шлюб між\~ [PERSON] та [PERSON] , тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1\~073, 60 гривень, що підтверджується квитанцією від 05.01.2023. (а.с. 3зв.) Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 536, 80 гривень. Доказів понесення інших судових витрат ні позивачем, ні відповідачем не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved