Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-23 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не проживає без поважних причин у згаданій квартирі з 2019 року, не несе витрати на її утримання, не сплачує комунальні послуги, а своєю реєстрацією змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Дана обставини підтверджуються Актом складеним майстром ЖЕД №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 31.10.2022 року. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження майном, він несе додаткові витрати, та змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 29). 27.01.2023 року від позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення підстав позову (а.с. 37-38). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року закрито у справі підготовче провадження та призначено судовий розгляд (а.с. 42). У судове засідання 24.03.2023 року позивач не з`явився та подав до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про перенесення судового засідання не подавав, а відтак суддя вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-21). Відповідач не проживає без поважних причин у згаданій квартирі з 2019 року, не несе витрати на її утримання, не сплачує комунальні послуги, а своєю реєстрацією змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Дана обставини підтверджуються Актом складеним майстром ЖЕД №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 31.10.2022 року (а.с. 25). Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження майном, він несе додаткові витрати, та змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі 204/3945/17). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що вищезгадана квартира є об`єктом приватної власності позивача, який позбавлений вільно розпоряджатися своїм майном, а тому вимушений звернутися до суду за захистом свого права. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження позивача щодо наявності перешкод з боку відповідача у користуванні спірною квартирою, а тому приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Окрім цього, позивачем ставиться питання про зняття з реєстрації відповідача зі спірної квартири. Дана позовна вимога не може бути задоволена судом з огляду на наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. У разі відмови компетентного органу зняти особу з реєстраційного обліку на підставі даного судового рішення, яке набрало законної сили, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial