Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка перебувала у спільній сумісній власності її, [PERSON] та відповідача [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 квітня 1995 року. Крім того зазначає, що за життя у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] , який було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2001 року, і таким чином 1/2 частка спірного будинку за життя належала її батькові - [PERSON] на праві спільної сумісної власності у майні подружжя, оскільки на час придбання спадкодавець та відповідач перебували у шлюбі, а за життя між [PERSON] та [PERSON] не було укладено договору поділу про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та майно було в цілому зареєстровано за відповідачем. Вказує, що на момент смерті спадкодавця за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані лише вона і [PERSON] , а відповідач була зареєстрована та на момент смерті [PERSON] фактично проживала окремо за адресою: [ADDRESS] , та у передбачений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини відповідач до нотаріуса не зверталась, тобто фактично спадщину було прийнято лише нею. 18 серпня 2019 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 січня 2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадкове майно через те, що у свідоцтві про право власності на житло від 25 квітня 1995 року на квартиру [ADDRESS] не було зазначено розмір частки кожного із співвласників, та у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документа, а також відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] через відсутність у неї оригіналу правовстановлюючого документу. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , становила 1/2 його частини, а частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , становила 1/3 її частини, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування та на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження і задоволено клопотання позивача про витребування у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 25/2010 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 20 січня 2001 року відносно будинку [ADDRESS] , де покупцем була [PERSON] 29 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Відповідачем було надано суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в повному обсязі у позові, оскільки 14 липня 1973 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, та перебуваючи у законному шлюбі з [PERSON] ними 25 квітня 1995 року було отримано квартиру [ADDRESS] , і відповідно до свідоцтва про право власності зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності їй, [PERSON] , [PERSON] , які в ній були зареєстровані. Зазначає, що 20 січня 2001 року вони з чоловіком придбали дачний будинок, розташований по [ADDRESS] , та прийняли рішення про те, що чоловік з донькою будуть зареєстровані у квартирі, а вона у будинку, через що 02 березня 2001 року вона виписалася з квартири та прописалася у будинку, але фактично проживали всі в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Вказує на те, що будинок вони придбали у непридатному для життя стані та ними було прийнято рішення будувати новий будинок на земельній ділянці по [ADDRESS] , що підтверджується рішенням про надання дозволу на будівництво, але будівництво не було розпочато, оскільки [PERSON] загинув в автокатастрофі, після смерті якого і по теперішній час в квартирі [ADDRESS] вона проживає разом з донькою, і безперервно користувалася своєю часткою володіння, регулярно сплачувала комунальні послуги, проводила поточні ремонти та утримувала домоволодіння в належному стані. Враховуючи викладене вважає такими, що не відповідають дійсним обставинам справи твердження позивача про фактичне прийняття спадщини лише нею, оскільки лише вона була зареєстрована та проживала зі спадкодавцем. Представником позивача засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено до суду відповідь на відзив в якому вона просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в обґрунтування зазначила, що саме [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька, адже вона не тільки була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі на момент смерті [PERSON] , а і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29 січня 2010 року державним нотаріусом Другої дніпровської нотаріальної контори Зєніковою М.С., а спадщиною на яке було видано свідоцтво була частка у статутному фонді ТОВ «Сільмаг» у розмірі 16% (що складає 100% належного спадкодавцю майна). Таким чином, [PERSON] достовірно відомо про наявність вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину, адже на підставі нього вносились зміни в реєстраційні документи товариства, частки у статутному капіталі якого на цей час розподілені між [PERSON] (68%) та [PERSON] (32%), а [PERSON] не заявлялось вимог про внесення змін до вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом та не надавалось доказів фактичного прийняття спадщини, та відповідач не зверталась до суду із позовною заявою про встановлення юридичного факту, а з моменту смерті спадкодавця пройшло 19 років. Зазначає, що саме вона утримує спірне нерухоме майно у належному стані та сплачує за комунальні послуги, отримує державну субсидію, а надані з позовом копії квитанцій про сплату комунальних послуг містять інформацію про те, що платником була саме [PERSON] і це пояснюється тим, що відповідачем не сплачуються грошові кошти за отримані комунальні послуги. Крім того вказує на наявні між ними неприязні стосунки, про що свідчать неодноразові звернення сторін до поліції із заявами про вчинення кримінальних правопорушень. Щодо фактичного проживання відповідача в спірній квартирі зазначає, що вона є її співвласником і їй належить 1/3 частина цього нерухомого майна, але на момент смерті спадкодавця в квартирі за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані лише вона та [PERSON] , а оскільки відповідач у визначений шестимісячний строку не зверталась із заявою про прийняття спадщини, тобто фактично спадщину було прийнято лише нею, оскільки користувалась спадковим майном та утримувала його, була там зареєстрована і фактично проживала зі спадкодавцем на момент його смерті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2022 року було задоволено клопотання відповідача про виклик свідків. 23 січня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Представником позивача було надано до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, в якій вона просила задовольнити позовну заяву з підстав, що викладені у позові. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Крім того, 22 грудня 2022 року представником відповідача було подано до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, в якій вона просила у позовних вимогах відмовити у повному обсязі. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, пояснення свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14 липня 1973 року [PERSON] (на рос. мові) та [PERSON] (на рос. мові) уклали шлюб, а після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (на рос. мові), про що зроблено запис №237, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданим 14 липня 1973 року (а. с. 15). Матеріалами справи підтверджено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , повторно виданого 27 серпня 2021 року Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис №18 (а. с. 13). Також судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , повторно виданим 04 вересня 2018 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №4963 (а. с. 14). З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2010 року [PERSON] звернулася до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] , щодо спадкового майна, що підтверджується матеріалами спадкової справи №25/2010 (а. с. 56-80). Як встановлено судом з матеріалів справи, 29 січня 2010 року [PERSON] державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Зєніковою М.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з частки в статутному фонді ТОВ «Сільмаг» в розмірі 16% , що належала її батьку - [PERSON] на підставі Статуту ТОВ «Сільмаг» (а. с. 80). Також судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 18 січня 2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , та 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , які належали померлому [PERSON] , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с. 24-25). Судом встановлено, що позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець за законом після смерті свого батька - [PERSON] з підстав того, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована та фактично проживала з ним на дату його смерті , але не змогла отримати свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно через відмову нотаріуса у їх видачі, з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів та не зазначення розміру часток співвласників, що слугувало підставою для звернення позивача до суду. Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 1. ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року - до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. За змістом ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зазначену в постанові від 18 грудня 2013 року, справа № 6-138цс13. Крім того, відповідно до роз`яснень в п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] , тобто до 01 січня 2004 року, тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. Відповідно до вимог ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, а часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Статтею 561 ЦК Української РСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК Української РСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК Української РСР отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. З наявної в матеріалах справи копії паспорту [PERSON] вбачається, що вона з 24 вересня 1998 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8-9). Крім того, в матеріалах справи наявна відповідь відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №10/5-1881 від 12 вересня 2018 року, з якої вбачається, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12 березня 1992 року до дня його смерті ( [INFO] ), з реєстраційного обліку знятий 27 червня 2003 року. Також було надано інформацію про склад зареєстрованих на день смерті [PERSON] , а саме [INFO] , і зазначено [PERSON] , як єдину зареєстровану особу за вищевказаною адресою з 24 вересня 1998 року і по теперішній час (а. с. 23). Отже, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] , проживав спільно зі спадкоємцем [PERSON] , за місцем їх реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] , та за місцем, де позивач мала право приватної спільної власності на частину вищезазначеної квартири. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За правилами статей 529-530 ЦК Української РСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Судом також взято до уваги, що у цій справі за клопотанням представника позивача ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2023 року було зупинено провадження до набрання законної сили рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року у цивільній справі №205/1037/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом з підстав недоведеності [PERSON] прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Суд апеляційної інстанції у своїй постанові дійшов висновку, що зі справи вбачається, що позивач у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] до нотаріальної контори не зверталась, а достовірних доказів постійного проживання [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] на час його смерті, які б відповідали вимогам статей 77-78 ЦПК України, позивачем не надано. Частиною 4 ст. 81 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, у судовому засіданні були допитані заявлені стороною відповідача свідки [PERSON] та [PERSON] , але надані ними пояснення спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому суд не бере їх до уваги. У зв`язку наведеним вбачається, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] за цих обставин є саме позивач - [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] не прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, що і було встановлено у вищезазначеній постанові Дніпровського апеляційного суду. Також в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на житло, видане 25 квітня 1995 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, з якого судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної спільної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована МБТІ на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло і внесена в реєстраційну книгу за №147п-62 (а. с. 21). Враховуючи, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , з підстав не зазначення часток співвласників, а тому суд вважає, що іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у позивача немає. Відповідно до ст. 112 ЦК ЦРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно із ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Отже судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому частки кожного співвласника квартири за адресою: [ADDRESS] , є рівними, тобто у кожного по 1/3 частці зазначеного нерухомого майна. Також на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. було надано до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 20 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстром №128, відповідно до якого [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 82). Крім того, зазначений договір купівлі-продажу було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №633 за реєстровим №2661-420, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №8693 від 06 серпня 2020 року (а. с. 16-17). Враховуючи вищезазначене, судом було встановлено, що вказаний будинок був придбаний за час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але в цілому зазначене нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] . Крім того, для визнання права власності за позивачем на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] , необхідно встановити, що зазначене нерухоме майно дійсно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та визначити розмір частки спадкодавця, який помер [INFO] у праві спільної сумісної власності подружжя на вищезазначений житловий будинок, і для цього суд керується положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, позаяк спірний будинок був набутий та оформлений на [PERSON] у власність в 2001 році, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірного житлового будинку в період перебування спадкодавця [PERSON] та відповідача [PERSON] в офіційно зареєстрованому шлюбі, а також те, що судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між подружжям щодо поділу спільного майна з відступленням від рівності часток, суд дійшов висновку, що частка кожного із подружжя - співвласників у житловому будинку [ADDRESS] є рівною та складається із 1/2 її частки. Беручи до уваги, що судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також те, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, а саме: 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] , а іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, а тому суд вважає позовну вимогу [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння законною та обґрунтованою. Разом з тим, щодо позовних вимог про визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , а також визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] суд зазначає, що у постанові ВС від 16 червня 2021 року у справі №570/997/19 зазначено, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Отже, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася. За цих обставин позовні вимоги про визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки не узгоджуються з вимогами чинного законодавства. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ефективність захисту цивільного права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача є очевидною, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, відтак позов є обґрунтованим, враховуючи, що позивач не може в іншому порядку оформити право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та 1/3 частини квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 3 808,50 грн.

Outcome: partial